Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NARAȚIUNEA E EXTRASĂ DIN CARTEA OPTIONS
SCRISĂ DE BARRY CORBET, ÎN 1980
O POVESTE
Odată,
o persoană a fost grav rănită.
Atât de grav,
încât leziunea i-a cauzat paralizie motorie
și pierderea multor funcții corporale normale.
În plus,
victima a rămas pe viață într-un scaun cu rotile,
cu perturbări catastrofice de personalitate,
cu frică excesivă de relații viitoare
cu familia și prietenii
și fără nicio sursă de venit.
S-a evidențiat o dilemă:
să te împaci sau nu cu această soartă.
Împăcarea ar însemna să poți munci, iubi, trăi ca și cum nu s-ar fi întâmplat nimic.
Dar se întâmplase ceva.
Suntem cei cu leziuni la măduva spinării.
Toți am fost răniți grav.
Și mulți dintre noi nu știm cum să trăim așa.
Așadar, e un lucru foarte bun,
că lumea e plină de oameni cu leziuni ca ale noastre
care s-au împăcat cu situația, care sunt bucuroși că fac asta
și care dau ceva înapoi rasei umane proporțional cu ceea ce iau.
SUPRAVIEȚUITOR AL LEZIUNILOR LA MĂDUVĂ SPINĂRII
JACKSON HOLE, WYOMING, LA PATRU ANI DUPĂ ACCIDENT
Bun venit în vârful Culoarului lui Corbet!
E uluitor să fiu aici sus!
Oricine a schiat în Jackson poate privi valea asta
și munții și-și poate spune: „Sunt pe culmi!”
Am ieșit din telecabină și recunosc că locul ăsta mi-a tăiat respirația
și e ceva deosebit să pot participa la eveniment.
Culoarul lui Corbet din stațiunea Jackson Hole Mountain
e una dintre cele mai emblematice creste ale oricărui munte.
Ce loc uluitor!
A fost votat și clasificat constant
drept una dintre cele mai abrupte și extreme piste din America,
poate chiar și din lume.
Avem 24 de sportivi aici.
E un format de două curse.
Dar nu trebuie să participe la ambele dacă nu vor.
Astăzi avem nouă femei și 15 bărbați,
atât schiori cât și cei care fac snowboarding,
iar toți concurează împreună.
Femei separat de bărbați, dar schiorii și snowboarderii împreună.
Nu există juriu. Participanții se evaluează între ei.
Să începem!
Să urcăm în vârful lui! Suntem gata de treabă.
Kings & Queens of Corbet.
Kings & Queens of Corbet's
e un eveniment unic în Jackson Hole
E o competiție de schi și snowboard pentru cei ce vor să-și întreacă limitele.
Culoarul lui Corbet e simbolul stațiunii Jackson Hole.
E Muntele Everest pentru mulți schiori și snowboarderi.
Cu telecabina urci 1.200 de metri pe verticală în 12 minute.
Urci pe coama muntelui
și vezi un câmp de zăpadă suspendată, apoi apare Culoarul lui Corbet și…
FOTOGRAF DE EVENIMENTE REZIDENT AL JACKSON HOLE
E foarte înfricoșător!
Sunt bolovani uriași. Stânci foarte ascuțite.
E atât de abrupt, încât, când privești în jos
ai impresia că te afli la etajul doi al unei clădiri.
Această zonă sortită morții,
e traversată de un singur drum: Culoarul lui Corbet.
E treabă serioasă. Oricine se crede un schior bun,
trebuie dus pe marginea acestui culoar și întrebat: „Te dai de aici?”
Și aproape toți îți vor răspunde: „Nu, mersi!”
Nu-l cunoșteam pe puști.
Nu știam care e treaba. „O să…
Va veni să se uite.”
Așa că, am ajuns la…
Și apoi îl văd vorbind cu niște oameni
și-mi zic: „Stai că vrea să concureze.”
„Bine, atunci.”
Apoi, sunt însărcinat să-l ajut să urce dealul.
Dacă vedeai cât de sus era împins
înainte să se dea,
îți ziceai: „Chiar vrea s-o facă.”
Înainte de concurs, eu și Trevor am vorbit cu el la telefon și ne-a zis:
„Jess, mă voi lansa cu aplomb de pe nasul lui Corbet”,
iar eu am zis: „Da. Cât de departe ai de gând să mergi?”
„Cel puțin 30 de metri.”
„Bine.”
Înțelegeți?
Ar fi de ajutor dacă te-aș împinge puțin.
Ca sportiv de performanță, mi-am zis că ar fi foarte tare.
„S-o facem!”
Ca organizator,
mi-am zis: „Și dacă lucrurile merg prost?”
Oricine poate păți ceva urât aici.
Oamenii și-au rupt spatele în acest loc
doar rostogolindu-se pe panta muntelui.
Aveam mari emoții.
Tocmai avusese o leziune gravă la coloană.
Puteam să-l las să participe la concurs
ca să-l văd cum moare făcând asta?
Ajunsesem să am îndoieli și eu.
Am decis să mă duc să vorbesc cu el,
încercând să-mi fac o idee
dacă vreau să-l fac să renunțe.
I-am zis: „E o chestie destul de nașpa.
Te descurci?”
M-a privit drept în ochi și, fără nicio ezitare,
mi-a zis: „Mă descurc.”
„Bine.”
„Cu ce te pot ajuta?”
Auzi, Travis!
Pe aia o voi folosi.
- Pe asta? - Da.
- Te pot ajuta să prinzi viteză. - Bine. Mersi!
Când prinzi viteză în acest culoar, o faci orbește.
El nu vede ce vede Travis și ceilalți sportivi
fiindcă el stă înclinat pe spate.
Adică, șmecheria e…
te apropii și cuprinzi cu privirea
- …muntele. - Bine.
Vreau să aterizez chiar acolo.
- Știi ce zic? - Da.
Stai să-ți dau o perspectivă amplă…
Dacă te uiți la schiori sau snowboarderi
exersând înainte de a plonja, o să-i vezi pe toți mergând până în buză
și retrăgându-se. Până în buza culoarului,
se uită la aterizare și se retrag.
Fiindcă nu vrei să fii surprins de priveliștea aia când ești deja în aer.
Te voi împinge.
Mă asigur că nu treci peste, dar e mai bine să ai viteză.
Travis îl împingea și îl oprea chiar pe muchie.
Era o scenă teribilă, înțelegi?
Urmărindu-l pe Trevor cum exersa lansarea, îmi creștea nervozitatea,
pentru că era evident că impactul avea să fie total.
Totul era pregătit. Era gata să sară.
Trei, doi, unu, se lansa!
S-a îndreptat spre vale.
Mi s-a părut prea lent.
- Cred… - Bună decizie!
- Mai rapid! - De acord.
Mult mai rapid.
- Îmi trebuie mai multă viteză. - Exact! Bravo!
Ne-a retrezit tuturor anxietatea colectivă.
„Fir-ar! Bine.”
„Nu, o s-o facă.”
„Bine, poate.”
L-am adus înapoi să-și facă pornirea de undeva și mai de sus.
Probabil mai sus decât oricine.
Îmi amintesc că am spus:
„Trevor, ești sigur că vrei să faci asta?”
De nouă ori din zece,
dacă cineva nu crede că îi va reuși aterizarea,
chiar așa va fi.
Și apoi…
- Ești sigur că vrei? - Da.
Mi s-a părut că simțea nevoia s-o facă și era foarte determinat.
Era o tăcere mormântală.
Eram acolo cu vicepreședintele de operațiuni
și directorul de risc și siguranță.
Și eram neliniștită.
Toți caută cea mai ușoară cale,
dar simțeam că el va aborda calea directă.
Ce părere ai?
Nu-mi amintesc exact ce am spus, dar cred că era ceva de genul:
„Distrează-te!” Poate și: „Ne vedem de partea cealaltă!”
„Ne vedem de cealaltă parte
a chestiei monumentale, revoluționare pe care o vei face.”
Deci s-a resetat.
Și-a anunțat lansarea.
Trei, doi, unu: pârtie!
Și a intrat în istorie.
Dumnezeule!
Da!
Ce nebunie!
Așa, frate!
Da!
Toți voiau măcar să-l atingă.
Ca să prindă o fărâmă din magia ce abia se produsese.
FULL CIRCLE: DE LA TRAUMĂ LA DEZVOLTARE
Cum și-a căpătat numele acest culoar?
Păi, împrospătează-mi memoria…
El a fost primul care a sărit de acolo?
Cu timpul, cred că oamenii uită.
Există mult folclor despre Culoarul lui Corbet
în comunitatea Jackson Hole, dar nu știu multe despre Barry Corbet.
Am crescut schiind în Jackson Hole Mountain,
dar nu știu ce s-a întâmplat cu Barry.
Vrei povestea adevărată sau cea pe care am țesut-o?
Jackson Hole era…
Vail ni se părea grozavă până am descoperit Jackson Hole.
AMICUL LUI BARRY CORBET COFONDATOR SUMIT FILMS
Era un loc frumos, fermecător.
L-am cunoscut pe Barry în august 1959.
Când l-am cunoscut era instructor de schi pe dealul orașului.
FOSTA SOȚIE A LUI BARRY CORBET
Paul McCollister, cel care a înființat stațiunea, ne era prieten comun.
Am urcat într-o zi superbă cu Paul și Barry,
cu cer senin și zăpada minunată.
Voiam să culegem date de pe terenurile de studiu.
Și am făcut un picnic, privind în sus spre ceea ce e azi Culoarul lui Corbet.
Barry l-a privit și a spus: „Într-o zi, cineva îl va schia.”
„Cineva îl va schia.”
Și de atunci, a fost cunoscut drept Culoarul lui Corbet.
FOST SCHIOR PROFESIONIST
Nu știam de realizările lui până când cineva mi-a zis: „Știi cu cine vorbești?”
AMICUL LUI BARRY
Am zis: „Da, despre Barry Corbet. Știi despre el?”
1959 VÂRFUL OWEN
Era un individ exuberant.
A făcut primele ascensiuni pe Muntele McKinley,
precum și pe primele două vârfuri din Antarctica,
Vf. Vinson și Vf. Tyree.
Printre altele, să zicem.
FIICA LUI BARRY
Da. Pe vremea lui, era un alpinist dat naibii de bun.
Era imaginea țigărilor Camel.
Poza aia l-a urmărit toată viața. E peste tot.
Am una în baia de aici.
MUNTELE EVEREST, 1963
L-am cunoscut pe Barry pe Everest.
Scopul principal al expediției
era să urce pe Everest primul american. N-a fost să se descopere o rută nouă.
Dar eu și Barry aveam aceeași pasiune.
Să facem ceva pe munte care nu mai fusese făcut.
O primă ascensiune e visul oricărui alpinist,
iar West Ridge era exact asta. Era cel mai mare munte din lume,
iar partea aia nu mai fusese escaladată.
Când mai aveau puțin până la vârf,
Barry a spus: „Cred că ar trebui să-i las pe Hornbein și Unsoeld.
Voi sunteți pe cale să vă retrageți, iar eu mă voi întoarce într-o zi.”
Așa că Barry ne-a cărat echipamentul la locul de popas,
iar ei și-au continuat drumul spre vârf.
A fost prima ascensiune a West Ridge.
În numele poporului Statelor Unite, vreau
să exprim recunoștința
pentru acest mare efort al concetățenilor noștri.
Suntem mândri să-i primim pe acești bărbați la Casa Albă.
Era un tip foarte creativ,
pasiunea lui era cățăratul pe stânci,
dar avea nevoie de ceva mai mult.
Iar filmul era ceva mai mult.
Când s-a întors de pe Everest, i-am zis lui Barry să mă caute.
„Poate putem colabora la niște filme.”
Și am turnat primul film în Jackson Hole.
M-am îndrăgostit de schiatul freestyle datorită a două filme emblematice:
Ski the Outer Limits
și The Moebius Flip.
Barry s-a dus acolo și s-a lansat făcând primele învârtiri în aer în culoar.
Iar asta i-a entuziasmat pe mulți. Nimeni nu era pregătit să schieze acolo,
darămite să facă acrobații.
Așa am făcut carieră.
Acestea sunt limitele extreme.
Un zbor în spațiu.
Tentativa de a-și recăpăta umbra.
E o poezie în felul în care e filmat și în discursul naratorului.
Și făceau lucruri pe care nimeni nu le văzuse.
Un puști ca mine și mulți alții pretutindeni în lume au rămas fascinați:
„Da, vreau să fac asta. Vreau să zbor.”
„Vreau să schiez fără limite”
Ceea ce era imposibil ieri e limita absolută de azi.
Banalitatea de mâine.
- El e tipul? - Ce faci?
Te descurci?
Uite! Tu și Ashley.
Cu mama lui.
E o poză grozavă.
- Eu și Ash. - Uite-l pe Trevor!
E cu tatăl lui.
- Iar pe salopetă scrie… - Athlete's Corner.
Chiar pe fund.
Magazinul de sport al părinților mei de când eram copil.
Apoi s-a transformat în magazin de skateboarduri și snowboarduri.
Trevor adora să facă snowboard.
Nu i se vedeau decât dinții albi și ochelarii de schi când era mic.
MAMA LUI TREVOR
Nici măcar nu se oprea să mănânce. „Nu, trebuie s-o fac din nou.”
În copilărie, părinții mei erau foarte ocupați
cu magazinele lor și să se antreneze pentru maratoane.
Deci părinții mei au fost foarte absenți.
Mă ocupam de două firme. Lucram 12 ore. Uneori, șase zile pe săptămână.
Da, a fost o provocare. Au fost multe momente dificile.
TATĂL LUI TREVOR
Când părinții mei s-au despărțit, Trevor avea vreo cinci ani.
Cred că Trevor a fost foarte afectat de divorț și de plecarea mamei.
SORA LUI TREVOR
I-a fost greu.
De când eram în clasa a treia sau a patra,
am început să ne mutăm o dată la șase luni.
Nu aveam mulți bani,
așa că dădeam a treia cameră în chirie, ca să obținem bani.
Arată destul de bine. Pare curățată și decorată.
Parcă ar fi locuită de o familie.
În toate casele am trăit un timp foarte scurt.
Când eram copil, doar asta știam.
Nu știam cum arată o relație normală de familie.
În liceu, nu primise niciodată mult sprijin din partea familiei.
Parcă era fratele nostru. Sărea din casă în casă,
PRIETENUL LUI TREVOR
dormea pe canapele. N-avea activități extrașcolare.
nu-i rămânea decât să se îmbete și drogheze.
La început, nu știam că Trevor abuza de calmante.
Dar ulterior mi-a spus: „Mamă, am o problemă.
Am o problemă.
Tot iau pastilele astea fiindcă sunt foarte deprimat.”
În acel moment din viața mea, nu știam efectiv ce să fac.
Nu puteam să merg la școală, nici să mă înscriu la colegiu.
Nu m-au vrut acolo. Puteam merge la colegiul comunitar, dar eram confuz.
Nu știam unde să locuiesc, ce să muncesc.
LICEUL KEENE
Cei ce cresc în Keene, nu vor decât să plece din Keene după liceu.
Trevor nu avea ce face aici.
Și atunci Ashley a plecat în Colorado.
Când a văzut că se mută Ashley
și cât de fericită era în Colorado,
trăind la munte și făcând snowboard,
a zis:
„Mă car de aici.” Ashley i-a sugerat să se facă instalator.
Trevor a venit în Colorado și a zis „Uite ce voi face:
O să mă apuc de instalații. O să-mi iau permisul de instalator.”
Și mai avea puțin și reușea,
până să facă accidentul.
ASPEN, COLORADO MAI 1968
Barry terminase de filmat Ski the Outer Limits.
Aveam un contract să filmăm
reuniunea Asociației Internaționale a Instructorilor de Schi din Aspen.
Îmi amintesc foarte clar că urca acolo,
iar apoi am devenit agitat. Ceva mă tulbura.
Mi-am privit telefonul vreo două sau trei ore
până când a sunat.
„A avut loc un accident îngrozitor. E vorba de Barry.”
Tata nu a vorbit despre cum a fost rănit.
Nici mama n-a vorbit despre asta.
Cred că au fost niște zile groaznice. Oamenii nu voiau să le evoce.
Barry filma schiorii și era miezul zilei,
iar pilotul nu cunoștea toate unduirile terenului.
Soarele era orbitor.
Barry își lărgise centura
ca să se poată răsuci
pentru a filma pe laterala elicopterului.
Pilotul elicopterului a ocolit o movilă începând să se clatine.
Iar la una dintre acele salturi, centura lui Barry a cedat,
el a împins ușa și a căzut afară.
Toți o luasem razna crezând că Barry va muri.
Eram siguri că e mort.
L-au dus în Denver, la spitalul Craig.
Și l-au ținut în viață.
SPITALUL CRAIG DENVER, COLORADO
M-am dus să-l vizitez când era încă în spital.
Avea niște cârje cu cot
și m-a rugat să i le aduc, așa că asta am făcut.
Îmi amintesc că o asistentă le-a privit și a zis:
„Ce-i cu ele? Nu le va folosi niciodată.”
Atunci a început viața lui de paraplegic.
LA 5 ANI DUPĂ ACCIDENT
E prima dată când vin aici de la accident.
Și m-am temut tare să mă întorc aici.
Locul ăsta e crucial pentru recuperarea mea.
Să închei socotelile, să fiu bine și să-mi accept leziunea.
Am pierdut totul aici.
Trebuia să mă întorc aici
ca să pot depăși momentul, să-mi ating multe țeluri,
unul dintre ele fiind să schiez aici, la Vail Pass.
15 NOIEMBRIE 2014
LEGE DE TRACȚIUNE A VEHICULELOR DE PASAGERI
În ziua în care Trevor s-a rănit,
eu, fratele meu și Trevor am decis să urcăm la Vail Pass.
Am ajuns în parcare, ne-am scos echipamentul
și am început să urcăm în paralel cu pista de snowmobil.
AMICUL LUI TREVOR
Și am urcat vreo 90, 120 de metri.
Și am văzut un tip coborând cu un snowmobil care s-a oprit
și ne-a spus că ne așteaptă o săritură.
Când am ajuns în dreptul văii, nu era nimic prea nebunesc.
Nu mă temeam că vreunuia dintre noi nu-i va ieși săritura.
Eu am sărit primul,
apoi fratele meu,
iar Trevor, ultimul.
Era spre apus, era întuneric, iar eu m-am aruncat aterizând pe urme de șenilă.
Și l-am văzut.
Imediat după ce s-a lansat a prins un unghi ciudat.
Am zburat prin aer ca un Superman.
N-am vrut să aterizez pe gât. L-am îndesat și am aterizat pe spate.
Planșa și bocancii mi s-au turtit ca un taco și am auzit o pocnitură.
M-a sunat cineva…
când vindeam o mașină.
Eram în plină negociere. În mod normal, n-aș fi răspuns la telefon.
Am răspuns și mi-a zis: „Trevor e rănit. Nu-și simte degetele de la picioare.”
Am spus:
„Dă-mi-l pe Trevor la telefon!”
„Trevor, mișcă-ți fundul!
Nu cumva să te prefaci!”
Mi-a zis: „Tată, nu-mi pot mișca degetele.”
Îmi amintesc că zăceam acolo,
mă gândeam la prietena mea,
la sora mea, la cum le voi spune părinților, șefului,
că n-o să mai pot fi instalator și că n-o să mai pot face ce iubesc.
M-am uitat la picioarele mele și am… Mi-am dat seama imediat.
Am sunat la salvamont. Au spus că vor trimite o echipă.
Dar, cum furtuna se intensificase în acel moment,
au spus că va dura minim o oră și că trebuie să coboare spre ei careva.
Adrenalina a început să se ducă, lăsând loc unor dureri teribile de spate.
Timpul curgea încet.
Mă temeam că nu mă va găsi nimeni. Mi-era teamă că o să mor de frig.
Nu venea nimeni după mine.
De când s-a accidentat până când au intervenit salvamontiștii
au trecut cam două ore și jumătate, trei.
Salvamontiștii erau echipați doar cu rachete de zăpadă.
Fratele meu m-a sunat de două ori. „Lui Trevor îi e foarte frig.”
„Are dureri.” I-am zis: „Venim. Nu vă părăsesc. Ajungem la voi.”
Țin minte că-mi spuneam: „Doar nu închide ochii, Trevor!
Nu închide ochii!”
Credeam că dacă îi închid nu mă voi mai trezi.
Ascultă!
Ni s-a întâmplat ceva greu amândurora.
I. AȘTEPTĂRI
Și niciunuia nu ne place…
în ciuda faptului curios că mulți ca noi îți vor spune
că accidentele lor le-au îmbunătățit viața.
Ciudat.
Totuși,
cred că cineva care are spatele sau gâtul rupt își va da seama ușor
că urmează schimbări mari.
Și că nimeni nu le va da multe opțiuni.
Un prieten m-a condus la spital.
Când am ajuns acolo, i-am așteptat. Am întrebat-o pe recepționeră:
„Știi cumva
când va ajunge un puști din Vail Pass?”
Mi-a spus: „E o urgență medicală de nu știu ce cod.
E destul grav.
Probabil vor ajunge într-o oră și jumătate.”
Și i-am spus: „Bine, o să aștept.
Poți să mă anunți când ajunge?”
Și îmi amintesc,
când a ajuns la spital
și l-am văzut,
el m-a luat de mână și m-am uitat la radiografie.
Iar el mi-a spus: „Va fi bine. Totul va fi bine.
Te iubesc.”
Nu-mi amintesc când i-am spus asta lui Ashley
sau când am luat-o de mână și i-am spus că va fi bine.
Dar m-a bușit plânsul să aud asta acum.
Și chiar…
îi arăt zilnic că va fi bine. Ei și familiei mele.
Și cei care mă iubesc sau cei dragi din jurul meu.
E nasol ce mi s-a întâmplat, dar va fi bine.
Și simt că demonstrez asta în fiecare zi.
Să-l văd pe Trevor în spital,
cum zăcea acolo, a fost foarte greu.
Mi-a fost greu să-mi văd băiatul frânt așa.
Ca părinte,
nu vrei să li se întâmple așa ceva copiilor tăi.
Și mă temeam de cum va arăta viitorul lui.
Mi-am zdrobit vertebrele T11, T12. Mi-am perforat măduva spinării
și spatele mi-a ajuns la 90 de grade în stomac.
Am două tije de 30 cm și 12 șuruburi în spate.
Și practic mi-au spus: „Îți va fi imposibil.
Îți va fi imposibil să te miști din nou, să mergi din nou sau altceva de genul.”
La Craig, cea mai comună întrebare e…
PSIHOLOGUL LUI TREVOR DE LA SPITALUL CRAIG
„Îmi voi reveni complet?”
Sunt oameni care se internează aici
și simt cu adevărat că viața lor s-a terminat.
Bine, degețele, mișcați-vă!
Mișcați-vă!
Hai! Mișcați-vă, degete!
Haide! Mișcați-vă, degete!
Mișcați-vă, degete!
Hai că poți, deget mare!
Chestiunea asta ține de familie.
Cercetările arată clar că cei care sunt mai bine susținuți de familie,
cu familii unite au rezultate mai bune.
Eram puțin înstrăinați în perioada aia
și cred că
poate eu am ridicat un zid.
Eram… Eram mai retras când eram în preajma lui.
Mama se chinuia să-l urmărească pe Trevor făcând fizioterapie
„Nu pot sta aici” zicea ea și se ridica și pleca.
Cred că asta l-a afectat tare pe Trevor.
Într-un centru de recuperare sau de dezintoxicare, fiecare zi contează.
La Craig, ai aproape 100 de oameni cu răni similare
SUPRAVIEȚUITOR DE LEZIUNI PE MĂDUVA SPINĂRII
cu rezultate diferite
dar care luptă împreună să se ajute să le obțină pe cele mai bune.
Durează între șase luni și doi ani să-și revină nervii,
iar scopul nostru absolut era să merg.
Să te văd!
Mi-a fost cam greu să fac asta.
O luăm zi cu zi.
Cred că a fost prima dată când l-am văzut pe Trevor
cu adevărat motivat să facă ceva.
Căuta noi moduri de a-și da provocări în fiecare zi.
Da, uite piciorul stâng! Vezi?
Acum pot să-l și ridic. Ești gata, picior drept?
Atât pot, dar piciorul stâng stă destul de bine. Oprește-o!
M-am folosit de tot ce am învățat făcând sport când eram mic.
Îmi ziceam: „Bine. Cum să fac din asta un joc?”
Țin minte când l-am cunoscut pe Trevor la spitalul Craig.
Terapeuții veneau să-mi spună:
„Tipul ăsta e în viteaza a-5-a.
E prematur. Trebuie să fie în viteza a doua.
Cum îl încetinim?”
Care-i treaba?
Mă plimb la lumina soarelui.
În cazul celor cu leziuni ale măduvei spinării
e că își setează ca prim țel: „Vreau să merg.”
Și, da, toți vrem să mergem.
Dar recuperarea trebuie construită pe obiective mai mici.
Ce se întâmplă dacă ăsta e singurul tău țel și nu se împlinește?
II. MELANCOLIA POSTPARTUM
Vă avertizez că primele săptămâni sau luni după ieșirea din spital
ni s-au părut cele mai dificile.
Vremuri grele.
Instituția care te-a reînvățat să folosești toaleta
și să-ți miști membrele,
ți-a devenit, între timp, și mamă protectoare,
care te-a iubit în ciuda defectelor tale,
reale sau imaginare.
Acest adăpost călduț poate fi greu de abandonat
în favoarea muchiilor zimțate ale vieții reale.
Întreabă-te dacă vrei să trăiești sau să mori.
Mulți oameni cu leziuni ale măduvei
îmi spun că s-au gândit la sinucidere, de obicei, la scurt timp după accident.
Toți erau, desigur,
încă vii când i-am cunoscut.
La o lună după ce Trevor a plecat de la spitalul Craig,
a ajuns extrem de deprimat.
Mama mi-a spus că Trevor a derapat intenționat de pe șosea
și era foarte îngrijorată.
O vreme, m-am temut pentru viitorul lui,
fiindcă știam că va avea nevoie de analgezice.
Mă îngrijora gândul
că va reîncepe să ia medicamente pe bază de rețetă.
Pastilele m-au amorțit destul de tare în fața vieții.
Încercam doar să uit toate lucrurile pe care le puteam face înainte.
Când am început să iau pastile și să petrec,
m-am simțit amorțit.
Nu-mi mai păsa de nimic.
Ne făceam mari griji pentru el.
Eu nu-i mai eram alături. Părinții mei se întorseseră acasă.
Nu avea pe nimeni.
LA ȘASE LUNI DUPĂ ACCIDENT
M-am mutat înapoi în casa lui Max,
și am dormit pe canapeaua lui câteva luni.
Această casă nu era potrivită pentru cineva cu dizabilități,
mai ales pentru cineva în scaun cu rotile.
Singura baie era la etajul doi.
O dată la două zile, urcam treptele rând pe rând pe fund,
ca să pot merge la baie.
Nu eram într-o dispoziție bună.
Cred că mă simțeam mai deprimat ca oricând.
Probabil a fost cea mai dificilă perioadă pentru el.
Și-a zis din prima: „O să merg din nou.”
Când nu asta era realitatea lui.
Putea depune oricât de mult efort
în scopul de a merge din nou
și putea să nu se întâmple, oricât s-ar fi străduit.
Realitatea se instalase, iar el nu se obișnuise încă cu ea.
Cum te vei întreține? Unde o să locuiești?
Îi merge bine ca instalator,
dar, după accident, nu mai putea practica asta.
Deci, ce vei face?
Asta era marea mea grijă. Una teribilă.
Ați vorbit cu el despre asta?
- Da. - Cum a fost?
N-a mers bine. N-a mers bine deloc.
N-a fost un început ușor.
Au fost momente dificile
în care Barry încerca să-și revină.
Nu putea schia. Nu putea să se cațăre.
Nu putea face nimic.
Iată-l lipsit de pasiunile vieții!
În anii '60, oamenii ca el erau descurajați de comunitate.
Cei ca el simțeau că viața lor s-a terminat.
O traumă e o schimbare.
Viața înseamnă schimbare.
Dacă nu evoluezi odată cu schimbarea,
vei stagna,
vei fi static. Și Barry nu era așa.
Barry era întruchiparea fluidității.
Tata era uimitor de adaptabil.
Trecea prin foc și ieșea călit și în multe moduri originale.
Mereu găsea o cale de a se întări
și de a face față circumstanțelor schimbătoare.
În 1980, tata a publicat o carte numită Opțiuni.
A decis să intervieveze oameni din toată țara cu leziuni pe măduvă
și cartea sa a reunit poveștile tuturor acestor oameni,
împletite cu poveștile proprii.
Le dădeam cartea asta pacienților mei
și le spuneam: „După ce citești câteva povești,
vino să vorbim.”
Să vedem cum te ajută asta să-ți imaginezi cine ești și unde mergi.
A scris cartea de referință despre cum poți trăi fericit
cu o leziune a măduvei spinării.
Efectul asupra oamenilor a fost uriaș.
E o carte de temelie
pentru începutul scrierilor despre viețile oamenilor cu dizabilități
și cum e să trăiești
și să evoluezi cu leziuni la coloană.
În tandem cu Opțiuni,
a creat două filme,
Schimbări și Ieșind afară.
Voiam să le arăt celor abia accidentați cum trăiesc cei cu leziuni vechi
la trei ani, cinci,
zece, 20 sau 35 de ani după accidentele lor.
IEȘIND AFARĂ
Voiam să vizitez prin toată țara
oameni cu leziuni ca ale mele sau mult mai grave,
și să văd ce vieți aveau.
Așa a început călătoria.
O călătorie în căutarea Americii cu astfel de leziuni.
A găsit atâția oameni care făcuseră lucruri uimitoare,
în ciuda leziunilor lor.
Ce aveau în comun era că, fiecare în parte,
pentru a duce o viață creativă, cu sens, trebuia să se reinventeze cumva.
Îmi place să cred că, înainte să fiu paralizat,
puteam face 10.000 de lucruri. Acum pot face 9.000.
Deci pot să mă concentrez pe cele o mie pierdute
sau pe cele 9.000 rămase.
Desigur, gluma e că nimeni în decursul vieții
nu va face mai mult de două sau de trei mii oricum.
III. ALEGEREA
Nu vreau să-ți spun că ți se va ușura viața
sau alegerile din ea
sau că leziunea măduvei e în vreun fel benefică
pentru sănătatea ta mentală și fizică,
fiindcă așa ceva n-ar fi adevărat.
Dar vreau să-ți spun
că poți trăi cu acest inconvenient de proporții,
chiar și așa poți răzbi, poți iubi, poți râde,
el poate fi cucerit, împărtășit,
poate fi depășit și că nu ai fost privat de opțiuni.
Ai chiar multe opțiuni.
Poți fi bine dacă alegi să fii bine.
Viitorul,
oricât de inaccesibil ar părea
îți aparține.
Nu vă pot spune câți oameni am auzit spunând:
„Leziunea măduvei spinării a fost revelația mea.”
„Așa am început să-mi schimb prioritățile.”
„Cine sunt, de fapt?”
„Cine sunt acum?”
Am fost primul instructor de schi al lui Trevor
la Centrul de Sporturi Adaptate
când a venit trimis de la spitalul Craig, în februarie 2016.
Trevor s-a remarcat printr-un curaj mai aprig
decât al oricărui cursant pe care l-am avut vreodată.
I-am aflat țelurile înaintea numelui.
Din prima zi, Trevor vorbea despre schiat pe scaunul de schi, drumeții pe Vail Pass,
sărituri în aer
și peste stânci.
„De unde putem sări peste asta?” și „Dar cutia de acolo?”
De obicei, nu permitem sărituri,
dar în orice moment al meu de neatenție, el își făcea de cap sărind peste ceva.
Deplasarea acolo mi-a schimbat viața.
Eram entuziasmat.
Știi senzația aia: „Super! Ce urmează?”
Și te întrebi: „Pot face asta?”
Era cât se poate de încântat. Nu-l mai văzusem așa de fericit de mult.
De când m-am rănit pe munte,
cam acum un an și trei luni, în vârful Vail Pass,
după ce am zăcut trei ore și jumătate în viscol…
de la 16:00 la 19:30,
n-am crezut niciodată că mă voi întoarce unde mă aflu azi.
Reîntoarcerea pe munte pentru a schia
e o senzație ce nu se poate descrie.
Mi-a marcat tot restul vieții mele.
După călătoria aia, mi-am dat seama
că n-am de gând să aștept toată viața
să văd dacă am să pot să mai merg.
O să mă apuc și de alte lucruri.
Evoluția post-traumatică este abilitatea unei persoane
de a folosi o traumă trăită de ea
pentru a trasa o direcție pozitivă în viața sa.
Cum se transformă tragedia în oportunități?
High Fives l-a invitat într-o tabără de schi la Lacul Tahoe
și atunci s-a apropiat mai tare de Roy.
High Fives e o organizație națională nonprofit
cu misiunea de a preveni accidentele grave
și de a oferi resurse și speranță dacă se petrec în sporturile în aer liber.
SEDIUL OLIMPIADEI DE IARNĂ DIN 1960
Când High Fives îți acordă o bursă, trebuie să-ți setezi țeluri
ca să vedem cum finanțarea te ajută să progresezi
și să obții o calitate mai bună a vieții.
Țelul suprem al lui Trevor când a început să schieze în scaun
era să intre în echipa paralimpică.
Haide, Trev!
Mai tare!
La trei sau patru luni de la începerea antrenamentului,
el concura deja pentru un loc în echipă.
Cu medalia de argint, din SUA, „Bebe” Trevor Kennison!
Așa că s-a mutat în Winter Park și a început a treia iarnă de concurs,
apoi a decis să renunțe la cursele de schi.
Mulți ne întrebam de ce.
M-am lăsat de curse pentru că eram pasionat de sărituri
de pe stânci, balustrade și orice altceva.
Voiam să schiez tot muntele.
Când Trevor ne-a dat lista de țeluri pentru bursă,
calificarea în echipa paralimpică era doar unul.
Voia să facă o săritură pe spate de pe o rampă.
Voia să sară în Culoarul lui Corbet. Voia să participe la X Games.
Voia să schieze la Vail Pass
și să facă primul backflip dublu de pe scaunul de schi.
I-am spus să rămână la curse.
„Ies bani de acolo”,
dar el voia de capul lui. Voia să facă freeski.
Tata, sora mea și chiar și Roy au cam chicotit
când am zis „Da, asta vreau să fac.”
„Vreau să obțin sponsori, să fac din asta o carieră.”
Eu i-am spus: „Scumpule, e mai bine să avem o carieră solidă
ca să poți avansa,
fiindcă asta e pe termen scurt.”
Și ce v-a răspuns el?
Răspunsul lui a fost…
nu a spus nimic.
Cred că în gândul lui mă trimitea dracului fiindcă el avea s-o facă oricum.
E clipul care a revoluționat lumea pasionaților de schi.
Un schior pe scaun se lansează de pe vârful muntelui
în Jackson Hole, Wyoming.
Trevor Kennison a cărui casă consideră că e Colorado.
Alătură-te lui Kennison pe pârtie
ca să vezi cum se descurcă în noua ipostază de vedetă.
Mă uitam la ESPN și când colo…
Iată-l pe Trevor Kennison, care nu poate schia
decât într-o mașinărie specială…
Trevor Kennison? Ăsta e copilul meu!
Măiculiță!
După Corbet, mi s-a schimbat viața radical.
Oamenii mă recunoșteau.
Trevor își dă provocări din ce în ce mai mari.
Teribilismul și spiritul aventurier îi inspiră pe alții,
cu dizabilități sau fără.
Ador să învăț.
Îmi place să-mi forțez limitele și să învăț.
LA PATRU ANI DUPĂ ACCIDENT
Da, Trev, așa!
Trevor ridica ștacheta la un nivel nemaivăzut.
A progresat accelerat în scaunul de schi.
Doamne!
El e Trevor Kennison,
și e alături de noi azi.
E un profesionist. Ai ajuns destul de celebru acum.
Ai făcut pași uriași în ultimii doi ani.
- Nimeni nu a mai făcut așa ceva, nu? - Nu.
Cum te-a afectat?
În ultimii doi, trei ani,
asta e ce mi-a dat speranța ca să merg mai departe
și să trăiesc viața din plin.
Atitudinea și spiritul lui sunt mereu optimiste.
Prima dată când am schiat cu el, a făcut o săritură de șase metri.
Îmi amintesc foarte clar ziua.
Mi-a zis: „Vreau să-mi iasă săriturile de la 30 de metri,
cum fac cei din X Games.”
Trecem la X Games și la o mare premieră azi.
Trevor Kennison va deveni primul sportiv cu dizabilități
care va face saltul Big Air.
Este!
O poveste despre voință pură și hotărâre.
Forțând granițe, depășindu-și limitele,
și e pregătit s-o facă din nou,
Trevor Kennison vrea să scrie istorie azi.
Primul sportiv adaptativ care încearcă săritura Big Air aici, în Aspen.
Direct din desprindere! Ce echilibru! Ce mega-avânt!
Cât pe ce!
Adică, s-a descurcat grozav până jos dar n-a rezistat la aterizare.
Te simți bine?
Da, pentru orice eventualitate.
Ce te aduce aici? Vrei doar un control?
Nu. Aș vrea un RMN la spate.
Schiatul în scaun e un sport grozav.
Ca orice formă de schi,
când începi să-l duci la extrem,
riscul de leziuni crește.
Când stai în picioare,
șocul aterizării va fi absorbit de genunchi, pe lungimea picioarelor
plus jumătate de metru fiindcă te apleci în față.
Cele mai bune scaune de schi au maxim de 15-20 cm de manevră.
Șocul se va redistribui spre fund
și, astfel, se va transfera direct în coloană.
Îți poate spulbera o vertebră.
Eu și mulți alții
am suferit leziuni secundare la coloană schiind în scaun,
din cauza lipsei de absorbție a șocurilor.
Trebuie să fiu părinte.
Săriturile?
Mă deranjează.
Poate să sară și să-și rupă gâtul
și s-a zis cu Trevor.
La naiba!
IV. ȚELURI REALISTE
Țelurile pot avea două forme.
Sunt țeluri de azi pe mâine, tactice.
Și țeluri pe care ni le proiectăm în negura viitorului
pentru care ne vom strădui cu pasiune mistuitoare.
Țelurile tale îți pot deschide uși.
Nu trebuie să treci prin ele…
dar e mai bine decât să te lovești de pereți.
Te simți bine?
Așa că alege-ți un țel!
Creează-ți unul!
Alege orice nu ai făcut, dar poți face și fă acel lucru!
Identificarea obiectivelor realiste este piatra de temelie a reabilitării.
Fără țeluri,
drumul e anevoios.
STAȚIUNEA WINTER PARK
Ai mai mers pe rampă… Ai mai sărit de pe o rampă cu șină
în parc?
Nu. Dar o voi face chiar acum.
Cinci, patru, trei,
doi, unu.
Trevor a pornit.
- Ține-o tot așa! - Tot așa, iubito!
- Da! - A fost perfect.
Poate cineva să-i întrebe prin stație dacă să încerc săritura cu spatele?
Vezi ce vrei să faci.
Trevor zice: Pregătiți-vă că sar pe spate!”
- Anunță-mă în zece secunde! - Bine.
Bine, zece secunde.
Să mergem, tovarășe! Da!
- În zece secunde! - Hai!
Cinci, patru, trei,
doi, unu.
Este!
Este, fir-ar să fie!
Mi-a ieșit!
- Doamne! - Este!
Ce ușor ți-a fost, frate!
Meserie!
- Demențial! - Mersi!
Bravo! I-ai făcut praf, Trev.
Incredibil! Acum trei ani, la cursele de schi,
Ashley, Roy, tata
m-au cam luat în râs când le-am zis de asta și acum chiar o fac.
Nu mai știu cu cât timp în urmă am avut ideea asta,
poate acum un an și am exprimat-o
iar oamenii ezitau: „Păi da…
E o idee cam trăsnită.”
Un vis nerealist.
Dar acum începe să devină realitate,
încep să-mi îndeplinesc visul ceea ce e destul de tare.
- E mai mult de atât. - E incredibil că…
Și poate punem și cutia acolo mâine.
Vom face săritura pe spate cu cutia.
UN AN MAI TÂRZIU
Da, aș spune că e mai mare cu câțiva metri decât anul trecut.
De ce ai emoții?
Fiindcă trebuie să aterizez pe o rampă.
De pe o șină pe alta.
N-am fost atent de data asta.
E groasă treaba.
Unde am aterizat?
Frate, ai aterizat pe linia punctelor portocalii din dreapta.
O să mai fac una. Aceeași viteză, dar mă lansez mai tare.
Da.
Ce tare a fost, frate!
Așa vreau să aterizez pe șine, cu fața încoace.
A fost ce trebuie, frate. Zic s-o instalăm.
Atâtea lucruri pot scăpa de sub control pe șina aia.
- Da. - Asta e…
- E foarte periculos. - Normal.
- Aterizezi pe o suprafață de 10 cm. - Știu.
Cred că va fi cel mai înfricoșător lucru din viața mea.
Nu știu, e înfricoșător, dar mă simt în largul meu.
- Știi ce zic? - Da.
Trebuie să… după ce ajung pe șină, trebuie să-mi ajustez săritura.
Doamne, băieți!
Am emoții.
- Haideți, băieți! - Da, Trev.
La treabă!
- Da, Trev. - Pornesc.
Este, să-mi bag!
Doamne!
Da, scumpule!
Măiculiță!
Dumnezeule!
Am reușit!
Mi-a ieșit!
De doi ani visez să fac asta.
După ce am făcut saltul de anul trecut, iată-l după un an.
L-am dovedit.
Sincer, e una dintre cele mai mișto senzații.
Mi-a ieșit!
- Frate! - Chiar pe fundul schiurilor, omule.
Mulțumesc tuturor pentru ajutor!
Tata s-a reinventat în multe feluri.
După accident, nu a mai putut schia.
Nu se mai putea cățăra.
A căutat noi provocări.
La începutul anilor '70,
tata filma The Edge cu Roger Brown
și au stat câteva săptămâni în Marele Canion.
Niciun paraplegic nu încercase să meargă cu caiacul.
În timp ce filma de pe scaun, a observat:
„Își folosesc doar partea superioară a corpului. Eu atât am. Voi încerca.”
A învățat în ciuda tuturor avertismentelor celor de la Craig,
care se temeau de iritații ale pielii, de ulcer de decubit
sau că va muri pe râu.
Era paralizat la picioare și în sportul cu caiac se folosesc des șoldurile
fiindcă, dacă ești dărâmat, trebuie să-ți răsucești șoldurile
și să vâslești în același timp
într-o parte sau în cealaltă ca să te ridici.
Într-adevăr, era să moară o dată pe râu,
fiindcă nu se putea răsuci în fața curentului puternic.
Barry a petrecut luni de zile cu cei mai buni instructori
și a creat o răsucire specială de caiac printr-o tehnică a eschimoșilor
A dezvoltat tehnici.
A găsit o cale să prindă trei caiace pe lateralul dubei sale.
Unul din vechile slogane ale spitalului Craig
e „Redefinim posibilul”.
Când mă gândesc la Barry, la asta mă gândesc în multe moduri.
A redefinit ce era posibil.
Barry nu s-a dezmințit, ca paraplegic a străbătut cu caiacul
cele mai periculoase râuri din vest, inclusiv Marele Canion.
Însemna mult pentru el, fiindcă nu mai avea acces
la tot ce-i plăcea să facă, la aventuri, iar caiacul i-a redat aventura.
A găsit o cale de a se distra orice ar fi.
Nu așa cum făcea înainte, dar într-un mod care funcționa pentru el.
În esență, Barry a spus:
„N-am să las scaunul cu rotile să mă definească.”
„Mă voi defini prin eforturi sportive
care vor sfida impresia generală despre ce poate face cineva în scaun cu rotile.”
Când începi să te obișnuiești cu leziunea ta…
V. REINVENTAREA
…vei vedea că te vei gândi mai rar la mers.
Nici nu vei mai regreta atâta ce făceai înainte.
Ci te vei gândi cu interes și plăcere,
la ce poți face acum.
Poți face destule lucruri după o fractură de gât sau coloană,
iar unele îți vor plăcea atât de mult încât te vor umple de bucurie.
Și pornim.
Da, frate!
Da, Trevor.
Da, băieți!
Hai s-o facem!
Trevor va dovedi panta asta de sub noi.
Bine. Trei, doi, unu, pornește!
Hai, amice!
Doamne Dumnezeule!
Schiatul mi-a redat libertatea de dinainte de a fi în scaun cu rotile.
Pot merge oriunde pe munte. Sunt ca oricine altcineva.
Libertatea asta redobândită mi-a redat un scop în viață.
Doamne!
Uite care-i treaba. Când schiez, mă simt liber.
Mă simt întreg și extrem de fericit.
Alunecarea pe zăpadă îmi alină efectiv sufletul.
Doamne! Uite așa!
Bine, băieți!
A fost bună de tot.
Când faci schi sau snowboard,
trebuie să te adaptezi.
Când o fac acum, trebuie să mă adaptez un pic mai mult.
La fiecare viraj, se pierde în zăpadă.
SCHIOR PROFESIONIST
Dispare pur și simplu.
Da, frate!
Da!
După o leziune ca asta, simți că nu poți lua nimic de bun.
Fiind aici cu Trevor la munte, văd asta în el.
SUPRAVIEȚUITOR DE LEZIUNI PE MĂDUVA SPINĂRII
E într-un scaun de schi, dar nu se plânge de asta.
Trei, doi, unu,
Trevor pornește!
Are ceva deosebit.
Radiază când e pe pistă.
Emană forță și bucurie
și e ceva special.
Nu cred că inspiră doar oameni cu dizabilități
sau care sunt limitați în vreun fel,
Inspiră oameni care sunt ca noi.
Au zece degete funcționale la mâini și la picioare,
respiră și au puls.
Și îl privesc pe Trevor zicând: „N-am cum să fac asta!”
Nu e doar un sportiv adaptabil. E doar un atlet desăvârșit.
Ideea e că, dacă vrei să ridici standardele și să faci așa ceva,
trebuie s-o iei pas cu pas.
- Bine. - Ești bine?
Da.
Bine. Dacă sunteți pe recepție, Trev va porni în zece secunde.
Trev în cinci, patru, trei, doi, unu.
Maică…
E cea mai mare stâncă de pe care am sărit, fără dubiu!
- Omule, camera GoPro s-a… - Uite unde ai aterizat!
Da!
Am avut zile glorioase.
Zile în care toți și tot ce întâlnesc dansează pe o melodie bine cunoscută.
În acele zile,
încrederea și voia bună țâșnesc din mine și infectează străini.
În unele zile, scaunul cu rotile devine un ghetou,
o cușcă cromată care blochează toată comunicarea.
Și gata.
Nu mă deranja!
Azi sunt un invalid.
Nu m-am simțit niciodată disprețuit că sunt în scaun cu rotile.
V. COLIVIE CROMATĂ
M-am simțit compătimit.
M-am disprețuit pe mine.
Prima e problema celuilalt…
a doua e a mea.
E nasol să ai o leziune ca a mea.
Mulți oameni se uită la tine și văd doar un scaun cu rotile.
E în regulă, dar nu e doar asta.
Scaunul e doar o parte din tine. Sunt picioarele tale.
Oamenii mă întreabă: „Ce ai pățit?”
„Mi-am rupt spatele la snowboard.” Și ei zic: „Îmi pare rău.”
Asta e tot ce se spune. „De ce îți pare rău?” Înțelegi?
„Bine, e în regulă.”
Dar ar trebui să-ți pară rău pentru cât sunt de afectat.
De asta ar trebui să-ți pară rău. Dar oamenii nu știu.
După ce s-a lăsat de făcut filme și s-a apucat de scris,
tata a devenit redactor la un tabloid numit New Mobility.
Ca redactor, Barry putea ajunge la oameni
cu mesajele sale cum nu mai putuse anterior.
Prin Barry, revista a abordat subiecte dificile.
Consumul sau abuzul de pastile la cei cu dizabilități,
pușcăriași cu leziuni ale măduvei spinării, sexualitate.
Niciun subiect nu era tabu.
LORENZO MILAM DESPRE BĂTRÂNEȚEA VIVACE
Era un Rolling Stone îndrăzneț pentru cei în scaune cu rotile.
Vorbea despre ce nu se vorbea niciodată.
Programe de digestie, de evacuare a vezicii,
toate lucrurile care nu sunt verbalizate în comunitatea celor fără dizabilități.
SEXUL ASISTAT, ULTIMA FRONTIERĂ A SEXUALITĂȚII?
Când s-a accidentat, m-am întrebat dacă va mai putea ieși cu o fată.
Trevor și-a dorit mereu o familie.
E ceva foarte important pentru el.
Pot avea o erecție, dar nu pot lăsa o fată gravidă.
Sunt multe lucruri la care nu te gândești când te accidentezi
și tot ce se întâmplă după.
E viața reală.
Cu asta mă confrunt!
Perspectiva lui Barry și a revistei este
„Uite ce e: viața cu leziuni ale măduvei spinării e viață.
„Viața cu handicap tot viață e. Vom acoperi toate aspectele ei.”
PLĂTIND PENTRU SEX DRUM ACCIDENTAT PENTRU BĂRBAȚI CU HANDICAP
Ce revigorare pentru cei care credeau apusă acea parte a vieții lor!
Tata a scos totul la rampă. Le-a evidențiat.
A vorbit despre ce e bine, rău, urât și frumos,
despre sexualitate sub dizabilitate.
Pe el îmi fac treaba.
E un scaun sexual adaptat.
Practic, mă transfer aici și apoi mă legăn pe el.
După accidentare n-am mai putut ejacula ca înainte,
așa că asta îmi dă iar senzația aia și…
Tapițeria e puțin uzată, înțelegi tu.
Cred că trebuie s-o mai strâng puțin, s-o retapițez.
Mă face să mă simt din nou bărbat, îți spun sincer.
Leziunile coloanei au consecințe pentru care nu ești pregătit.
Vom fi sinceri, intestinele și vezica ridică probleme.
Când oamenii au leziuni de la un anumit nivel și peste,
CATETER URINAR
capacitatea lor de a controla fluxul de urină e afectată,
deci pot urina oricând.
Urmează să sărim de pe o stâncă mică și…
Vizibilitatea e redusă, dar…
o să merg pe pipăite jos.
Doamne, m-am pișat pe mine.
N-am vrut!
Bine.
Trei, doi, unu, pornesc!
Cad!
Vor avea loc accidente.
Și ai două opțiuni.
Te poate îngenunchea,
pe bună dreptate.
Dar o poți privi ca pe o poveste amuzantă mai târziu.
E O GROZĂVIE! ȘTIU PRIN CE TRECI CU PROBLEMELE ASTEA
Îmi scoți un cateter din buzunarul de la rucsacul GoPro?
Dacă te hidratezi bine,
o să faci pipi de 8-12 ori pe zi.
- Ce faci acolo, Trevy? - Fac pipi.
- Da? - Da.
În spatele tomberonului?
N-am cum să ajung la baie.
Trebuie să folosești un cateter nou,
de fiecare dată când vrei să faci pipi.
Dacă plătești din buzunar, un cateter te poate costa până la 18$.
Poți ajunge să plătești 250 de dolari pe zi
doar că să faci pipi.
Asta nu e… Nu e corect deloc.
Ar trebui să faci o poză tubului care atârnă.
Ar fi cam dur. Cam…
E doar adevărul. Crudul adevăr.
Barry ne-a povestit despre o fată care i-a scris
să-i spună că îi stă mintea în loc
când vede reclame despre logistica urinării și catetere
și cum și-a dat seamă de existența unei astfel de comunități.
Nu știam nimic despre cateterele sau supozitoare.
E vorba de cele mai simple lucruri. Mersul la WC e ceva nou.
E greu. Durează o veșnicie.
Nu e un proces ușor.
Rutina de evacuare a intestinelor
ar fi bine să fie zilnic la aceeași oră.
Trebuie să-ți pui o mănușă de cauciuc ca să iei un supozitor,
să ți-l pui
și trebuie să aștepți cel puțin o oră că intestinele să se golească complet.
Oamenii folosesc ceea ce se numește stimulare manuală
când un deget este introdus în jurul anusului
pentru a induce peristaltismul și evacuarea intestinelor.
La început, poate fi jenant.
Consumă timp.
E unul dintre multele inconveniente
ce vin odată cu leziunile astea grave.
Traiul cu o leziune a măduvei spinării
e ca și o lecție continuă de scufundări.
„Stau pe o pernă suficient de moale?”
„Am vezica plină?”
Trebuie să verifici mereu lucrurile pe care nu le mai poți simți.
E greu să trăiești cu o leziune de măduvă.
Adică, în mod cert… Mă izolez și am suișuri și coborâșuri.
Să văd oameni făcând drumeții sau ceva de genul,
e deprimant uneori.
Uneori îmi doresc să fiu normal ca ei.
Vorbesc cu Trev săptămânal,
deseori zilnic
și îmi dau seama când nu e în apele lui fiindcă devine foarte tăcut.
Un lucru pe care-l știu atunci când Trevor e așa
e că trebuie să-l scoatem afară din nou.
Trebuie să-l scoatem ca să facă ce-i place.
DACĂ POT FACE ASTA, POT FACE ORICE!
Pentru Trevor executăm piese la comandă,
dar de regulă proiectăm schiuri pentru cei cu dizabilități.
Ajutăm oamenii să se întoarcă pe munte sau să-l descopere.
Deci ideea mea va fi genială, îți spun.
Am înțeles la telefon, ceea ce m-a speriat.
Nu-i așa?
- Vom lega o buclă de 15 cm. - Ceva să-mi intre în gură.
În gură?
Păi uite care-i treaba:
dacă o fac cu mâna…
Nu le mai poți folosi pe amândouă.
Da, și îmi trebuie amândouă.
Deci vrei să-ți bagi asta în gura?
Asta spun, înțelegi? Ne adaptăm, nu?
Unii schiori folosesc un troliu pentru a prinde viteză pe teren plat.
Schiorii se țin de frânghie cu ambele mâini.
Dar Trevor trebuie să-și țină proptelele în mâini.
Îi vom atașa frânghia de scaun printr-un sistem de eliberare rapidă.
Iar coarda e cam atât de scurtă. Ți se pare în regulă?
- Da. Putem doar să încercăm. - Da.
E teritoriu nou.
Ești gata?
Frate… mă entuziasmează treaba asta.
Ce se întâmplă, Trevor?
Transpir. Am mari emoții.
N-ai mai sărit peste garduri?
Nu.
De ce vrei să faci asta?
Fiindcă nu s-a mai făcut.
Și vreau.
O să fiu tractat. O să trag de eliberare rapidă cu gura.
Voi face săritura și aterizarea e chiar acolo.
Sunt paralizat și, de regulă,
vezi doar oameni sănătoși făcând așa ceva pe stradă sau în oraș.
Fiind în scaun cu rotile, mă întrebă:
„Tu chiar schiezi?”
Și e amuzant, fiindcă oamenii habar n-au.
Vreau să evoluez, să forțez limitele
și să progresez.
Cred că e un pas în direcția asta.
SCHIOR PROFESIONIST
Da, Cody!
Cum arată?
Se agață.
Chestia asta rămâne agățată.
Putem să repetăm?
Poți? Îți place?
- Da. - Da?
Bine. Ține-o cât poți de mult.
Rezistă cât mai mult.
Pornim!
Sfinte Sisoe! Frate.
- A fost nasol rău. - Chiar pe gât.
Sincer, știu…
Știu că pot, dar nu știu dacă mi-ar mai rezista gâtul.
- Da. - Sigur.
Dacă nu te simți bine chiar nu vreau să încerci…
Sunt ofticat fiindcă știu că mi-ar fi ieșit.
Știu. Știu că aș fi putut. Doar…
Ce?
N-o să-mi pot mișca umărul mâine-dimineață.
Scaunul ar trebui să se răstoarne? Nu.
Scopul a fost să-i încurajăm să schieze,
nu să te răstorni împreună cu o mașinărie de metal de 20 de kg.
INTRARE URGENȚĂ
Azi-noapte, la cină, chiar și la o oră după
nu puteam… Mă durea tot timpul.
Pur și simplu nu pot să-mi ridic brațul.
Mă doare foarte tare aici,
la claviculă sau la umăr. Ori acolo, ori acolo.
Umerii mei sunt foarte importanți, fiindcă îmi sunt ca picioarele.
Fără ei, nu pot împinge scaunul cu rotile ca să mă pot deplasa.
Când ești blocat în scaunul cu rotile și te lasă și un braț, intri în panică.
Dacă mă pot transfera singur, e ca…
Jumătate din corp nu-mi funcționează
și acum îmi mai cedează un membru? Știi ce zic?
Atunci ai ajuns să-ți funcționeze doar unul din patru membre!
E un semnal clar de alarmă, dar mă va face să încetez? Nu.
Când l-am cunoscut pe Barry, la începutul anilor '90,
îl cam lăsau umerii. Deja îl cam lăsau puterile.
În ultimii ani,
deși era într-un scaun electric, era împăcat cu el însuși.
Nu se mai lupta cu leziunea,
nu se mai lupta cu cine era,
ci era mult mai împăcat cu propria lui persoană.
În jurul lui 2003, Barry a fost diagnosticat cu cancer de vezică.
Doctorul i-a spus că îi va consuma
resursele corpului său deja slăbit care se va deteriora de la chimioterapie.
În acel moment, știau că se răspândise destul de mult.
A ales să nu mai facă tratament.
Și asta a fost.
Ei bine…
ce pot să spun?
Mi-e tare dor de el.
Relația mea personală și de afaceri cu Barry,
prietenia ce s-a legat între noi
este
punctul culminant al vieții mele.
S-ar supăra pe mine că plâng.
Chestia…
Chestia incredibilă e că, după ce am aflat,
cam patru zile mai târziu,
soția mea îmi spune:
„Ai primit o scrisoare.”
De la Barry.
M-a tulburat!
La două săptămâni după moartea sa.
Bine.
„Dragi prieteni,
O parte importantă a vieții mele
au fost prieteniile care s-au sudat în timp.”
„Așa cum mulți dintre voi știți, viața mea s-a terminat.
Primești scrisoarea asta fiindcă am prețuit prietenia ta
și vreau să știi asta.”
„Sunt puțin întristat că plec mai devreme decât mă așteptam,
dar n-o consider o tragedie.
Am trăit mai mult decât mi-aș fi imaginat
sau aș fi prezis
acum 36 de ani, după prăbușirea elicopterului.”
„Nu-mi fac griji pentru copiii mei,
care au pornit deja pe drumurile lor
și o fac cu un stil și o grație uimitoare.”
„Am avut parte de dragoste din abundență, cariere pline de pasiune
o viață aventuroasă și tot ce mi-am dorit.
Nu mi-a lipsit nimic. N-am regrete.”
„Cu drag tuturor.”
Semnat, Barry.
„Barry”.
Așa era el.
Dacă aș fi putut citi cu vocea lui, aș fi fost relaxat
cu un zâmbet pe fundal.
În necrologul pe care l-am scris pentru revista clubului alpiniștilor,
m-a străfulgerat gândul:
„Cum ar fi fost viața lui Barry dacă nu ar fi fost paralizat?”
Tata și-a împărțit viața în două părți.
Prima e viața lui înainte de accident,
și a doua e viața lui după accident
și abia în ultimii ani
și-a acceptat-o ca fiind o singură viață.
Cum ar fi spus el, au făcut parte dintr-un întreg, din același lucru.
L-am întrebat o dată care parte a fost mai importantă pentru el.
Mi-a răspuns că a doua jumătate a vieții lui.
A învățat atât de multe și a crescut foarte mult.
A dat speranță
celor cu leziuni ale măduvei spinării din toată lumea și continuă să o facă.
A dat lecții doctorilor și companiilor de asigurări.
I-a învățat pe oamenii obișnuiți
cum să privească dizabilitatea cu totul alți ochi.
Scopul lui n-a fost niciodată să fie lider.
A devenit unul doar fiind concentrat pe ceea ce făcea.
Nu s-a dat drept lider, spunând oamenilor să-l urmeze
dar ei au făcut-o oricum.
Printre schiori, Barry și-a lăsat amprenta prin Culoarul lui Corbet,
dar moștenirea lui e vastă.
Schi fără limite înseamnă să forțezi limitele
și să fii dispus să te reinventezi.
Și cred că a forța limitele ține de personalitatea tatei.
A făcut oamenii să regândească ce înseamnă o dizabilitate
și cred că lumea nu va mai fi la fel datorită lui.
Moștenirea lui Barry constă în transformarea unui accident teribil
într-un dar incredibil
pentru toți cei cu un accident similar de după el.
Le-a dat speranță.
Le-a dat ceva ce nu aveau.
LA 5 ANI DUPĂ ACCIDENT
Mă ia amețeala când mă uit în urmă, știi? E o nebunie.
Doar… Sunt doar recunoscător și…
că sunt unde sunt acum.
Nu știi ce ai până când îl pierzi. Nimeni nu știe.
Dar, privind înapoi,
sunt paralizat, sunt într-un scaun cu rotile
și fac mai multe decât mulți oameni complet sănătoși.
E vorba de o mentalitate. Du-te și fă-ți treaba!
Mi-a fost frică să mă întorc aici.
Foarte frică!
Locul ăsta mi-a răpit multe
și vreau să mă întorc aici. Vreau să mă reîntregesc.
Vreau să închid cercul și să-mi vindec sufletul.
Cum ai evoluat din ziua în care te-ai accidentat?
Dacă te-ai putea întoarce la sportul preferat
în locul care ți-a schimbat viața pentru totdeauna?
Câtă putere ți-ar reda asta?
Și cred că asta a fost ideea lui Trevor pe care a dus-o la cel mai înalt nivel.
Unul dintre cele mai mari țeluri ale lui a fost să devină primul care să facă
un backflip dublu din scaun de schi.
Vail Pass era locul ideal pentru asta.
Mi-a zis: „Mamă…
ăsta e…
muntele meu.
Aici mi-am rupt spatele, dar m-am întors
pentru a-mi depăși
condiția.
Voi trece de ce s-a întâmplat, mamă.
Am avut realizări…
și m-am întors, mamă.
M-am întors.”
LA ȘASE ANI DUPĂ ACCIDENTARE
Bravo ție! Sunt mândră de tine.
Uită-te unde o să sar!
Doamne!
Trevor…
Dumnezeule!
Cred că glumești. Unde vei ateriza?
Dumnezeule, Trevor!
De acolo va sări! Uite rampa!
Băieți, mai avem două minute
la verificările lui Trevor.
Vă las pe voi să-l ajutați să se pregătească,
ca să trag și să mă poziționez.
- Împinge-l! - Unu, doi, trei…
De unde vrei să-ți iei zborul?
Care ar fi locul ideal unde ai vrea să aterizezi, frățică?
Mi-ar plăcea să-mi aleg unde mă îndrept.
Trebuie doar să fiu… Când zbor în aer
mă arcuiesc. Și-mi mențin poziția.
- Și cum îl văd, mă asigur… - Că stai destul în aer.
Da. Cred că voi avea, dar vreau să fiu sigur.
Bum!
- Da, domnule. - Bine. Sunt gata, frate.
VII. EROI
Accidentarea ta e ceva monumental.
Duhnește a eroism mitic.
Vrei să fii erou?
Adevărul e
că nu prea ai de ales.
După ce i-a murit o parte din trecut,
a trecut prin focurile inițierii
și a învins toate obstacolele,
eroul e gata să renască
ca ființă desăvârșită prin întoarcerea în lume.
Suntem născuți de două ori.
În noi, omenirea vede
frica de catastrofe, dar și marea speranță de transcende condiția umană.
Ne-am îmbarcat pe drumul eroului
și nu avem de ales.
Pentru alții, transcendența noastră e dovada pornirii noastre eroice.
Pentru noi înșine, energia și direcția derivă din nevoia noastră de a transcende,
fiindcă e unicul mod de a supraviețui.
Aici Berman. Cum stați? Mă puneți la curent, vă rog!
Încă se ține bine.
Anunță-mă cu 30 de secunde înainte!
- Bine. - Gata?
Mai sunt 30 de secunde. Va urma o numărătoare inversă de cinci secunde.
O dovedești, frate!
Toată lumea e gata. Toți sunt gata.
Am recepționat.
Gata.
Gata aici jos!
Gata aici sus.
Da, frate.
Bine.
Lansare în cinci secunde.
Coboară în cinci secunde.
- Cinci, patru… - S-o facem, dragă!
…trei, doi,
unu. Lansare.
Trei, doi, unu.
Este!
Bravo, Trevy!
E posibil să fi plâns acolo.
- Sunt foarte mândră de tine. - Doamne!
Reabilitare, mamă!
- Reabilitare. - Reabilitare.
Ultimul pont,
admonestarea finală și cadrul de încheiere.
Normal că nu ne alegem mereu aventurile.
Cele mai bune ni se întâmplă.
Un truc paralel al vieții cu dizabilități
e să vezi totul ca pe o aventură.
Una care înzestrează fiecare moment cu cele mai aventuroase trăiri.
Incertitudine și risc,
bogăție și bucurie,
deliberare și îndrăzneală.
Cristalizăm pentru noi și pentru alții
adevărata teamă de calamitate.
Dacă promovăm imaginea asta, stârnim compasiune și tristețe.
Dacă ne mișcăm rapid, devenim surse de inspirație
pentru toți.
N-ar trebui să ne temem să-i motivăm.
Lumea are mare nevoie de asta.
Iar noi avem nevoie să oferim în mod extravagant.
Darul nostru pentru lume
e darul lumii
pentru noi.
Toți,
cei cu dizabilități și cei sănătoși deopotrivă
să se descurce cu ce au.
Barry Corbet.
Lookout Mountain, Colorado. 1980.
DEDICAT LUI BARRY CORBET
ȘI TUTUROR CELOR CU LEZIUNI ALE MĂDUVEI SPINĂRII CARE S-AU REINVENTAT.
CÂND SE RETRAGE DIN SCHIUL PROFESIONIST, TREVOR VREA SĂ SE REINVENTEZE IARĂȘI
CA ORATOR MOTIVAȚIONAL ÎMPĂRTĂȘINDU-ȘI POVESTEA CU ALȚII
PENTRU A-I SPRIJINI SPRE A SE REINVENTA DUPĂ O LEZIUNE TRAUMATICĂ
ACCESAȚI WWW.HIGHFIVESFOUNDATION.ORG!
Subtitrarea: Adina Chirica