Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
BERÄTTAD FRÅN BOKEN OPTIONS
SKRIVEN AV BARRY CORBET, 1980
EN HISTORIA
En gång
blev en person svårt skadad.
Så svårt skadad
att personen blev förlamad
och förlorade många kroppsfunktioner som normalt sett tas för givna.
Den skadade hade en livstid i rullstol framför sig
och upplevde katastrofala personlighetsstörningar,
var extremt orolig för framtida förhållanden
med familj och vänner
och hade inget stöd.
Ett dilemma var uppenbart.
Att hantera det eller inte.
Att hantera det innebar att jobba, leka, leva och älska som om inget hade hänt.
Men nåt hade hänt.
Vi är de ryggmärgsskadade.
Vi är alla svårt skadade.
Och många av oss vet inte hur vi ska kunna leva så här.
Därför är det väldigt bra
att världen är full av människor med skador som våra
som har hanterat det, är glada att de hanterar det,
och som ger så mycket till mänskligheten.
JACKSON HOLE, WYOMING FYRA ÅR EFTER SKADAN
Välkomna till toppen av Corbet's. Det är jättevackert här uppe.
Alla som har åkt skidor i Jackson ser sig omkring
bland bergen och tänker: "Okej, jag är här."
Jag måste säga att det här stället är helt fantastiskt,
och att delta här är verkligen speciellt.
Vi pratar om Corbet's här i Jackson Hole.
En ikonisk del av berget. Vilken fantastisk plats det här är.
Ja, det anses vara
en av de brantaste och svåraste backarna i hela USA
och möjligen i världen.
Vi har 24 idrottare här.
De har två åk, men de måste inte åka båda åken.
Vi har 9 kvinnor och 15 män idag,
och de är både skid- och snowboardåkare,
och alla tävlar tillsammans.
Kvinnor och män tävlar separat, men skid- och snowboardåkare tillsammans.
Det finns inga domare. Det är åkarna som dömer.
Nu sätter vi igång.
Vi tar oss till toppen av Corbet's och sätter igång.
Kings & Queens of Corbet's.
The Kings & Queens of Corbet's
är ett unikt event i Jackson Hole
Det är en skid- och snowboardtävling för att hylla begränsningar.
Corbet's är ikonen för Jackson Hole.
Det är många skid- och snowboardåkares Everest.
Med liften stiger man 1 km i höjdskillnad på 12 minuter.
Man åker upp, passerar klippan
och ser snöterrängen.
Här kommer Corbet's. Man åker förbi och tittar,
och man tänker: "Oj!"
Det är så otäckt.
Det finns enorma stenblock, supervassa stenar.
Det är så brant att när man tittar ner
ser det ut som om man står på andra våningen i en byggnad.
I detta illavarslande klippområde
finns det en väg igenom, och det är Corbet's Couloir.
Det är på riktigt.
Man kan ta med duktiga skidåkare till Corbet's och säga:
"Vill du åka här?"
Nästan alla säger:
"Nej tack."
Jag hade aldrig sett grabben.
Jag förstod inte. "Jaha, han ska komma och titta?"
Sen ser jag honom prata med folk
och jag tänker: "Åh, ska han tävla?
Okej, coolt."
Sen ber man mig hjälpa till att knuffa upp honom.
När man såg hur långt upp han blev knuffad
innan han skulle åka
tänkte man: "Oj, han ska verkligen åka."
Innan tävlingen pratade jag med Trevor på telefonen, och han sa:
"Jess, jag ska ge järnet nedför Corbet's."
Jag sa: "Okej, hur långt tänker du åka?"
Och han sa. "Minst 30 meter." Och jag tänkte:
"Okej."
Hajar ni?
Jag kanske ska ge dig en liten knuff.
Som idrottare tänkte jag: "Det vore så häftigt! Kom igen!"
Som arrangör tänkte jag: "Vad händer om nåt går snett?"
Det kan gå snett för vem som helst.
Folk har brutit ryggen i Corbet's Couloir när de tumlat nerför berget.
Jag var jättenervös.
Han hade nyss en omfattande ryggmärgsskada.
Skulle jag låta honom vara med i tävlingen
för att se honom dö?
Då hade jag mina egna tvivel.
Jag gick och pratade med honom
och försökte bedöma om jag borde avråda honom.
Jag sa: "Det är ganska svårt. Fixar du det här?"
Han såg i ögonen och sa utan tvekan: "Jag fixar det."
"Okej. Hur kan jag hjälpa till?"
Travis.
Jag ska åka ditåt.
- Dit? - Ja.
- Jag kan putta på lite. - Tack.
När man tar fart mot Corbet's Couloir gör man det i blindo.
Han kunde inte se vad Travis och de andra idrottarna kunde se,
för han är i en sittande position.
Tricket är
att åka in och blicka ut över berget.
Jag vill landa där.
- Förstår du? - Ja.
Låt mig ge dig en hel…
Andra skid- och snowboardåkare
går fram till kanten och tillbaka innan de ska åka.
De går till kanten, tittar ner och går tillbaka.
För man vill inte bli överraskad i luften.
Jag ser till att du inte åker över, men det är bättre att ha fart.
Travis knuffade honom och stoppade honom vid kanten.
Det såg inte så bra ut.
När jag såg Trevor träna inloppet
blev jag allt mer nervös, för det var tydligt att han tänkte åka
rakt på i full fart.
Allt var klart. Han tänkte göra det här.
Tre, två, ett, åker!
Han vinklade skidan utför.
Starten blev långsam.
- Jag tror… - Bra beslut.
- Fortare. - Ja.
Mycket mer fart.
- Ja, jag behöver mer fart. - Visst.
Det gjorde att alla kände sig oroliga igen.
"Jäklar. Okej."
"Nej, han fixar väl det?"
"Okej, kanske."
Vi tog honom till en ännu högre startplats.
Antagligen högre än nån annans.
Jag sa nåt i stil med:
"Trevor, är du säker på att du vill göra det här?"
Nio gånger av tio,
om nån inte tror att de kommer att lyckas så lyckas de inte.
Och sen…
- Vill du verkligen åka? - Ja.
Han kände verkligen att han behövde göra det.
Det var dödstyst.
Jag var där nere med vår vd och vår säkerhetschef.
Jag var nervös.
De tittar på den enklaste vägen,
och jag tänker: "Nix, han tänker åka direkt från kanten."
Vad tror du?
Jag sa nåt i stil med: "Ha det så kul. Vi ses på andra sidan."
Det var verkligen: "Vi ses på andra sidan
av den här paradigmskiftande grejen som du tänker göra."
Så han återställde sig och sa till när han skulle åka.
Tre, två, ett, åker!
Resten är historia.
Herregud!
Ja!
Det var galet!
Ja, kompis!
Ja!
Oj!
Alla ville röra vid honom
bara för att ta del av magin som nyss skedde.
Hur fick Corbet sitt namn?
Fräscha upp mitt minne för…
Var han den första som åkte?
Jag antar att folk glömmer med tiden.
Det finns mycket kunskap om Corbet's Couloir i Jackson Hole,
men jag vet inte mycket om Barry Corbet.
Jag växte upp med skidåkning i Jackson Hole,
men jag vet inte vad som hände med Barry.
Vill ni ha den sanna eller kryddade versionen?
Jackson Hole var…
Vi tyckte att Vail var bra tills vi såg Jackson Hole.
Det var en vacker, charmig plats.
Jag träffade Barry i augusti 1959.
När jag först träffade Barry lärde han ut skidåkning om vintrarna.
Paul McCollister, som startade skidorten, var en vän till Barry och mig.
Dagen jag åkte upp med Paul och Barry var en helt underbar,
klarblå dag, och snön var fantastisk.
Vi tittade på avspärrade områdena
och hade en picknick och tittade upp mot det som blev Corbet's Couloir.
Barry tittade och sa: "Nån dag kommer nån att åka skidor där."
"Nån kommer att åka skidor där."
Och ända sen dess
har det varit känt som Corbet's Couloir.
Jag kände inte till allt han hade åstadkommit
förrän nån sa: "Vet du vem du pratar med?"
Jag sa: "Ja, Berry Corbet." "Känner du till honom?"
Han var en extraordinär människa.
Han var först med bestigningar av Mount McKinley.
Han var först med bestigningar av Antarktis toppar,
Mount Vinson och Mount Tyree.
Med flera.
Ja, för sin tid var han en riktigt grym bergsbestigare.
Han var bokstavligen Camel-mannen.
Han kom aldrig undan den bilden. Den finns överallt.
Jag har en i badrummet.
Jag träffade Barry på Everest.
Expeditionens främsta mål
var inte en ny rutt, utan att få en amerikanare att nå toppen av Everest.
Men Barry och jag hade en liknande passion
för att göra nåt på berget som var okänt.
De flesta klättrare vill göra en första bestigning,
och den västra bergsryggen var just det. Det var världens största berg,
och den delen hade inte bestigits.
När vi skulle nå toppen sa Barry:
"Det borde vara Hornbein och Unsoeld.
Ni börjar bli äldre, men jag kommer tillbaka en dag."
Och Barry drog lasten till nästa läger
medan de fortsatte mot toppen.
Det var första bestigningen via västra bergsryggen.
Jag vill, å hela USA:s vägnar,
uttrycka vår uppskattning
för denna underbara insats av våra medborgare.
Vi är stolta över att välkomna dessa män till Vita huset.
Han var väldigt kreativ,
och att klättra var hans passion, men han behövde nåt mer.
Och det var film.
När Barry kom tillbaka från Everest sa jag: "Hör av dig
så kan vi samarbeta på nån film." Vi gjorde den första Jackson Hole-filmen.
De två skidfilmerna fick mig att börja åka freestyle.
Ski the Outer Limits
och The Moebius Flip.
Barry gick upp dit, och de gjorde de första stora volterna ut i branten.
Många tyckte att det var spännande, för ingen vågade ens åka skidor där,
än mindre göra volter.
Det blev vårt genombrott.
Det här är de yttre gränserna.
Ett hopp ut i luften.
Han närmar sig sin skugga.
Det finns poesi i hur det filmas och i vad berättaren säger.
Och de gjorde saker som ingen i världen hade sett.
Det fångade fantasin hos ungdomdar över hela världen.
"Ja, jag vill också flyga. Jag vill åka skidor i de yttre gränserna."
Det som var omöjligt igår är dagens absoluta gräns.
Morgondagen är vardag.
KEENE, NEW HAMPSHIRE
Där är du och Ashley.
Med mamma.
Det här är en bra bild.
- Jag och Ash. - Där är Trevor
med sin pappa, och det står Athlete's Corner på rumpan.
En sportbutik som pappa och mamma hade när jag växte upp.
Sen blev det en skateboard- och snowboardbutik.
Trevor älskade att åka snowboard.
Man såg bara vita tänder i skidglasögonen när han var liten.
Han gick inte ens in för att äta. "Nix, jag vill göra om det."
Under vår uppväxt var våra föräldrar upptagna
med sina butiker, att träna inför maratonlopp…
Våra föräldrar var väldigt frånvarande.
Jag drev två företag. Tolvtimmarsdagar, ibland sex dagar i veckan.
Ja, det var många utmanande stunder.
När våra föräldrar separerade var Trevor fem år gammal.
Trevor tog nog skilsmässan
och att mamma gav sig av väldigt hårt.
Från när vi gick i trean eller fyran
flyttade vi nog var sjätte månad.
Vi hade ont om pengar,
så nån hyrde det tredje rummet för att vi skulle ha råd med hyran.
Det ser städat och dekorerat ut. Som om en riktig familj bor där.
Vi bodde så kort tid i alla hus.
Jag visste inget annat då.
Jag visste inte hur en normal familjerelation såg ut.
I high school fick han inte mycket stöd från sin familj.
Han var som vår bror när de flyttade runt.
Han sov på soffor och sånt. Han var inte på nån fritidsklubb,
så det var liksom: "Vi blir fulla och höga."
Först visste jag inte att Trevor missbrukade smärtstillande,
men sen sa han: "Mamma, jag har ett problem.
Jag tar piller för att jag är deprimerad."
Jag visste bara inte vad jag skulle göra.
Jag kunde varken gå till skolan eller söka till Keen State.
De ville inte ha mig. Jag kunde nog gå på community college,
men jag visste inte vad jag ville.
Jag visste inte var jag skulle bo eller jobba.
Alla som växte upp i Keene tänkte flytta efter high school.
Det fanns inget här för Trevor.
Och det var då Ashley flyttade till Colorado.
När han såg hur lycklig Ashley var i Colorado
med bergen och snowboardåkning
tänkte han:
"Jag drar." Ashley sa: "Trevor, skaffa ett jobb som rörmokare."
Och Trevor kom till Colorado och sa:
"Jag ska ta rörmokarlicens."
Och han satte igång
strax före olyckan.
ASPEN, COLORADO MAJ 1968
Barry hade filmat klart Ski the Outer Limits.
Och vi skulle filma
Internationella skidlärarförbundets möte i Aspen.
Jag minns tydligt när han skulle dit.
Jag blev väldigt nervös. Det var nåt som oroade mig.
Jag bara stirrade på telefonen i ett par timmar, sen ringde den.
"Barry har varit med om en fruktansvärd olycka."
Pappa pratade aldrig om hur han blev skadad.
Mamma pratade inte om det heller.
Det var ganska mörka tider, så folk ville inte tänka på det.
Barry filmade skidåkarna, och det var mitt på dagen,
så terrängen var inte helt tydlig för piloten.
Allt var dränkt av solsken.
Barry hade säkerhetsbältet löst för att kunna vända sig
mot sidan av helikoptern och filma.
Helikoptern slog i en kulle
och började studsa.
Barrys säkerhetsbälte gick sönder, och Barry flög ut genom dörren.
Vi var så oroliga att Barry skulle dö. Vi trodde att han var död.
De förde honom till Craig Hospital i Denver.
De höll honom vid liv.
Jag besökte honom på sjukhuset.
Han hade kryckor
som han bad mig att ta med, så jag gjorde det.
Jag mins hur en sköterska såg på dem och sa:
"Han kommer aldrig att använda dem."
Det var då hans liv som förlamad började.
VAIL PASS, COLORADO FEM ÅR EFTER SKADAN
Det är första gången jag är här sen olyckan.
Jag var rädd för att komma tillbaka hit.
Platsen är viktig för mitt tillfrisknande.
Att få ett avslut och acceptera min skada.
Jag förlorade allt här uppe.
Jag behövde återvända hit
för att gå vidare och uppnå mina mål,
och ett av målen är att åka skidor här i Vail Pass.
LAG OM DUBBDÄCK I VAIL PASS
Dagen då Trevor skadades
åkte jag, min bror och Trevor till Vail Pass.
Vi parkerade,
tog fram utrustningen och började gå upp vid snöskoterspåret.
Vi gick upp cirka 100 meter.
En kille på snöskoter stannade
och sa att det fanns ett hopp längre upp.
Hoppet var inget extremt.
Ett hopp i den storleken borde vi alla klara av.
Jag åkte först,
sen min bror,
och Trevor åkte sist.
Det började skymma,
och jag åkte ner
längs ett pistspår.
Han for över kanten i en konstig vinkel.
Jag flög genom luften som Stålmannen.
Jag vek in nacken och landade på ryggen.
Brädan och skorna trycktes ihop som en taco, och jag hörde ett högt knak.
En person ringde
under en bilaffär.
Mitt i förhandlingarna brukade jag aldrig svara när det ringde.
Den gången svarade jag.
"Trevor är skadad. Han känner inte tårna."
Jag sa:
"Låt mig prata med Trevor."
"Trevor, upp med dig.
Låtsas inte."
Han sa: "Jag kan inte röra tårna."
Jag bara låg där
och tänkte på min flickvän, min syster, mina föräldrar, min chef.
Att inte kunna bli rörmokare, att inte kunna göra saker jag älskar.
Jag såg på mina fötter, och jag visste direkt.
Vi ringde räddningstjänsten. De skulle skicka ett team.
Eftersom det blåste kraftigt
skulle det ta minst en timme,
och en av oss behövde åka ner och möta dem.
Adrenalinet började avta och min rygg tog kål på mig.
Tiden gick så långsamt.
Jag var rädd att ingen skulle hitta mig, att jag skulle frysa ihjäl,
att ingen skulle hämta mig.
Från när han kraschade tills räddningstjänsten var på plats
tog det cirka tre timmar.
Sökgruppen gick med snöskor.
Min bror ringde två gånger. "Trevor fryser. Han har ont."
Jag sa: "Jag tänker inte lämna er. Vi kommer."
Jag tänkte: "Blunda inte, Trevor.
Blunda inte."
För då hade jag kanske inte vaknat igen.
Hör på.
Nåt svårt har hänt oss båda, och ingen av oss gillar det,
trots att många hävdar
att våra liv har förbättrats av våra olyckor.
Märkligt.
Hur som helst
så inser nog vem som helst som har brutit ryggen eller nacken
att stora förändringar är på väg.
Och att ingen har mycket att säga till om i frågan.
Jag bad en vän skjutsa mig till sjukhuset.
När vi kom dit frågade jag receptionisten:
"Hej, en grabb är på väg från Vail Pass.
Vet du när han anländer?"
Hon sa: "Det ser ut att vara allvarligt.
De är nog här om cirka 90 minuter."
Jag sa: "Okej, jag väntar. Kan ni säga till när han kommer?"
Och jag minns
att när han kom dit
så träffade jag honom,
och han tog min hand, och jag tittade på röntgenbilderna,
och han sa: "Allt kommer att ordna sig. Jag älskar dig."
Jag minns inte att jag tog min systers hand och sa att det skulle ordna sig.
Men att höra det nu gör mig tårögd.
Och…
Varje dag så visar jag henne och min familj att det ordnar sig.
Och folk som älskar mig, mina nära och kära.
Det som hände mig suger, men det kommer att ordna sig.
Det känns som att jag bevisar det varje dag.
Att se Trevor ligga där på sjukhuset var väldigt jobbigt.
Det var jobbigt att se min pojke skadad.
Som förälder vill man inte att nåt sånt ska hända ens barn.
Och jag var orolig för hur hans framtid skulle bli.
Jag krossade ryggkota T11 och T12. Jag punkterade ryggmärgen
och vred ryggen 90 grader in i magen.
Jag har två 12-tumsstavar och 12 skruvar i ryggen.
Och de sa: "Det finns ingen chans
att du kommer att kunna röra dig eller gå igen."
Hos Craig Hospital är den vanligaste frågan för många:
"Kommer jag att bli återställd?"
Det finns människor som kommer till sjukhuset
som verkligen känner att deras liv är över.
Tår, rör på er.
Rör på er.
Kom igen. Rör på er, tår.
Rör på er, tår.
Kom igen, stortår, ni fixar det.
Det involverar hela familjen.
Och forskningen visar tydligt att människor med bättre stöd
och familjesammanhållning når bättre resultat.
Vi var lite distanserade då,
och jag tror
att jag satte upp en vägg.
Jag var tillbakadragen när jag var med honom.
Vår mamma kämpade med att se Trevor hos sjukgymnasten.
Hon sa: "Jag kan inte vara här." Och sen gick hon iväg.
Jag tror att det tog hårt på Trevor.
När man är på rehabilitering
är varje dag viktig.
Hos Craig finns det nästan 100 personer med liknande skador
som når olika resultat,
men alla kämpar för att alla ska bli så bra som möjligt.
Nervimpulserna kan återvända inom sex månader till två år,
och vårt mål var att jag skulle gå.
Kom igen.
Det här är svårt för mig.
En dag i taget.
Det var nog första gången som jag såg Trevor riktigt motiverad.
Han letade efter nya sätt att utmana sig själv varje dag.
Ja, där har vi vänsterbenet. Ser du?
Nu kan jag lyfta det. Höger ben, är du redo?
Det är så långt jag kan komma, men vänster ben är rätt bra. Bryt.
Jag tog allt jag lärde mig när jag idrottade som barn.
"Hur kan jag göra det här till en lek?"
Första gången jag träffade Trevor var på Craig Hospital.
Sjukterapeuten sa till mig: "Den här killen kör på femte växeln.
Det är för tidigt. Han bör lägga i andra växeln.
Hur får vi honom att sakta ner?"
Läget, kameran?
Går in i solskenet.
Vid en ryggmärgsskada sätter folk som första mål att kunna gå.
Och ja, vi vill alla kunna gå,
men återhämtning måste bygga på mindre mål.
Vad händer om det är ens enda mål och det inte går i uppfyllelse?
Jag bör varna er om
att för många av oss var de första veckorna efter att vi tagit oss ut
de svåraste av alla.
Tuffa tider.
Medan sjukhuset pottränade en
och lärde en att röra på sig blev det också ens beskyddade mor
som älskade en trots ens brister,
verkliga eller inbillade.
Det bekväma skyddet kan vara svårt att ersätta
med det verkliga livets hårda törnar.
Fråga dig själv om du vill leva eller dö.
Många med ryggmärgsskador
har berättat att de övervägde självmord, vanligtvis strax inpå olyckorna.
Alla var förstås fortfarande vid liv när jag träffade dem.
En månad efter att Trevor lämnade Craig Hospital
kände han sig ganska låg.
Mamma sa att Trevor körde av vägen med flit,
och hon var orolig.
Ett tag var jag väldigt orolig för hans framtid,
för jag visste att han skulle behöva smärtstillande.
Jag var orolig att han skulle återgå till missbruka receptbelagd medicin.
Pillren bedövade mig mot en stor del av livet.
Jag försökte bara glömma allt jag kunde göra tidigare.
När jag började använda droger och festa kände jag mig bara avdomnad.
Jag brydde mig inte om nåt längre.
Vi var uppriktigt oroliga för honom.
Jag var inte längre med i bilden. Våra föräldrar hade åkt hem.
Han hade ingen annan.
Jag flyttade hem till Max igen
och bodde på hans soffa i några månader.
Huset var inte gjort för nån med ett handikapp,
särskilt inte för nån med rullstol.
Badrummet låg på andra våningen.
Jag hasade mig upp på rumpan ett steg i taget
bara för att gå på toa.
Jag mådde inte bra.
Jag var nog som lägst där.
Mentalt var det nog hans svåraste tid.
Han hade tänkt: "Jag ska gå igen."
Men så var inte verkligheten.
Även om han verkligen försökte gå igen
så skulle han inte nödvändigtvis lyckas hur mycket han än försökte.
Verkligheten kom, och han var inte anpassad för den än.
Hur ska du försörja dig? Var ska du bo?
Hans rörmokeri-grej gick jättebra,
men efter olyckan kunde han inte jobba som rörmokare.
Så vad skulle han göra?
Det oroade jag mig mycket för.
Pratade du med honom om det?
- Det gjorde jag. - Hur gick det?
Inte alls bra.
Det var ingen lätt början.
Det var några svåra tidpunkter när Barry försökte få ordning på saker.
Han kunde varken åka skidor eller klättra.
Han kunde inte göra nåt alls.
Så han var fråntagen kärnan i sitt liv.
På 60-talet var det svårt för funktionsnedsatta.
Folk kände verkligen att livet var över.
Ett trauma är en förändring.
Livet är förändring.
Och om man inte utvecklas med den förändringen
förblir man stillastående
och statisk, och sån var inte Barry.
Barry personifierade flexibilitet.
Pappa var fantastisk på det viset.
Han hamnade i svårigheter och kom ut som en ny människa.
Han hittade alltid styrka
och sätt att hantera förändrade omständigheter.
År 1980 gav min pappa ut en bok som heter Options.
Han intervjuade folk över hela landet som hade ryggmärgsskador,
så boken samlade alla deras berättelser tillsammans med hans egna.
Jag gav mina patienter den här boken
och sa: "När du har läst några av berättelserna så kan vi prata igen.
Låt oss se hur det kan ge dig en ny bild av vem du är och vart du är på väg.
Han skrev boken
om att leva och frodas med en ryggmärgsskada.
Den hade en enorm effekt på folk.
Den lade grunden för att folk skulle börja skriva om handikapp
och hur det är att leva
och frodas med en ryggmärgsskada.
I samma veva som Options
skapade han två filmer:
Changes och Outside.
Jag ville visa de som nyss skadat sig
hur folk lever tre, fem, tio, tjugo eller trettiofem år efter sina olyckor.
Jag ville besöka folk över hela landet,
folk med skador som mina eller värre och se hur deras liv var.
Så en resa börajde.
En resa i jakt på ryggmärgsskadade USA.
Så många människor hade gjort otroliga saker trots sina ryggmärgsskador.
En sak alla hade gemensamt
var att de behövde återuppfinna sig själva för ett kreativt och meningsfullt liv.
Innan jag blev förlamad fanns det 10 000 saker jag kunde göra,
och nu finns det 9 000.
Så jag kan antingen älta de 1 000 jag har förlorat
eller tänka på de 9 000 som kvarstår.
Under en livstid så hinner ändå ingen av oss göra fler än två, tre tusen saker.
Jag vill inte säga att livet blir lättare
eller att valen blir enklare,
eller att en ryggmärgsskada är fördelaktig
för ens mentala och fysiska hälsa.
För så är det inte.
Jag vill berätta
att du kan leva med denna enorma olägenhet.
Du kan leva, älska, skratta, bemästra, dela och överträffa den.
Och att du inte har berövats alternativ.
Du har många alternativ.
Du kan må bra om du väljer det.
Framtiden, hur ofattbar den än må vara,
är din.
Jag vet inte hur många som har sagt:
"Ryggmärgsskadan var mitt uppvaknande.
Den fick mig att omprioritera mitt liv.
Vem är jag?
Vem är jag nu?"
Jag var Trevors första skidlärare på parasportcentret i Crested Butte
när han kom via Craig Hospital i februari 2016.
Trevors glöd och oräddhet utmärkte sig.
jämfört med andra som jag har undervisat.
Han satte mål innan jag visste hans namn.
Första dagen pratade Trevor om sittskidåkning, telemark i Vail Pass,
hopp utför klippor…
"Var kan vi hoppa? Vad sägs om lådan där borta?"
Vi brukar inte låta folk hoppa,
men varje gång jag vände bort blicken så hoppade han nånstans vid sidan.
Den resan förändrade mitt liv.
Oj! Jag blev ivrig. "Okej, vad gör vi nu?"
Jag tänkte: "Åh, kan jag göra det?"
Han var överlycklig,
och det var första gången jag såg honom lycklig på ett tag.
Sen jag blev skadad när jag åkte snowboard
för drygt ett år sen på toppen av Vail Pass…
Jag satt där i tre och en halv timme i en snöstorm från kl 16 till 19:30.
Så jag trodde aldrig att jag skulle kunna komma tillbaka hit.
Så det finns inte ord för att beskriva hur det känns att vara tillbaka på berget.
Det här kommer att vara en stor del av mitt liv.
Under den resan insåg jag att jag inte tänker
vänta hela livet på att se om jag kommer att kunna gå.
Jag ska ta mig an andra saker.
Posttraumatisk tillväxt är förmågan
att vara med om ett trauma
och kunna göra det till nåt positivt.
Hur förvandlas en tragedi till möjligheter?
High Fives bjöd in honom till ett skidläger i Lake Tahoe,
och det var då hans relation med Roy verkligen blomstrade.
High Fives är en ideell organisation
med uppdrag att förebygga livsomvälvande skador
och ge resurser och hopp om de inträffar inom utomhussporter.
När High Fives ger ett anslag måste du sätta mål
så att vi ser hur vårt bidrag hjälper dig att utvecklas
och att du får en bättre livskvalitet.
Trevors största mål när han började med sittskidåkning
var att komma med i paralympiska laget.
Heja, Trev.
Kämpa!
Inom tre, fyra månader efter att han hade påbörjat träningen
tävlade han redan om en plats i laget.
Med silvermedaljen, från USA, "Baby" Trevor Kennison!
Han flyttade till Winter Park, inledde sin tredje vinter
och bestämde sig för att sluta med skidtävlingar.
Många av oss undrade varför.
Jag slutade med skidtävlingar för att jag hade en passion för hopp,
klippor, skenor och allt annat.
Jag ville åka över hela berget.
När Trevor gav oss listan över sina mål
fanns det mer än att bara komma med i laget.
Han ville göra en bakåtvolt från en skena.
Han ville hoppa ut i Corbet's Couloir. Han ville tävla i X Games.
Han ville åka sittskidor i Vail Pass
och göra den första dubbelbakåtvolten på sittskidor.
Jag sa: "Håll dig till skidtävlingar.
Det finns pengar där."
Men han gjorde sin grej. Han skulle åka friåkning.
Min pappa, min syster och till och med Roy skrattade
när jag sa: "Ja, jag vill ha sponsorer och göra det här till min karriär."
Jag sa: "Rara du,
vi kan väl gå framåt med en stabil karriär,
för det här är kortsiktigt."
Vad svarade han?
Hans svar var… att inte säga nåt alls.
Han tänkte nog: "Dra åt skogen, för jag ska göra det här."
Det är videon som tar skidvärlden med storm.
En sittskidåkare flyger ut från toppen av berget
i Jackson Hole, Wyoming.
Trevor Kennison råkar bo i Colorado.
Möt Kennison i backarna,
och se vad han gör med den nyfunna berömmelsen.
Jag satt och tittade på ESPN.
Det här är Trevor Kennison som inte kan åka skidor
förutom i den här manicken…
Trevor Kennison? Det är min grabb!
Herrejävlar!
Efter Corbet's förändrades mitt liv.
Folk kände igen mig.
Trevor blev större och större.
Han inspirerar andra med sin våghalsighet, funktionsvarierade eller ej.
Jag älskar att lära mig och att tänja på gränserna.
Jäklar, Trevor!
Trevor började sätta en ribba som inte hade skådats.
Hans sittskidåkning gick så fort framåt.
Herregud!
Det här är Trevor Kennison, och han är med oss här idag.
Han är ett proffs. Du är ganska berömd nu.
Du har gjort stora framsteg de senaste åren.
- Ingen har väl gjort det här tidigare? - Nej.
- Hur har det påverkat dig? - De senaste tre åren
har det gett mig hopp, och jag lever livet fullt ut.
Hans attityd är alltid så positiv.
Första gången vi åkte hoppade han sex meter.
Jag minns det tydligt.
Han sa: "Jag vill hoppa 30 meter som de gör i X Games."
Idag händer det nåt unikt i X Games.
Trevor Kennison blir den första paraidrottaren
som tar sig an Big Air-hoppet.
Kom igen!
En berättelse om ren vilja och beslutsamhet.
Han tänjer på gränserna och är beredd att göra det igen.
Trevor Kennison vill skriva historia idag.
Den första paraidrottaren som tar sig an Big Air-hoppet här i Aspen.
Rakt ut från hoppet, bra balans. Han hoppar långt!
Åh, så nära!
Han tog det till den bortre linjen men klarade det inte helt.
Är du okej?
Ja, för säkerhets skull.
Är du bara här för en uppföljning?
Nej, jag vill göra en magnetröntgen av ryggen.
Sittskidåkning är en bra sport.
Som med all form av skidåkning,
när man börjar ta det till extrema nivåer
stiger risknivån.
När man står upp
har man full stötdämpning av knäna, vilket är cirka 90 cm,
plus några centimeter när man böjer midjan.
De bästa sittskidorna kan fjädra cirka 20 cm.
Om fjädringen når botten överförs stöten direkt till ryggraden.
Det kan förstöra en kota.
Jag och andra har fått sekundära ryggradsskador från sittskidåkning
för att fjädringen har nått botten.
Jag måste vara en förälder.
Hoppen…
De bekymrar mig.
Han kan landa på nacken, och sen finns inte Trevor längre.
Åh, jäklar!
Det finns två sorters mål.
Det finns mål man tar en dag i sänder.
Och det finns mål vi ser långt borta i framtiden
som vi strävar mot med en brinnande passion.
Mål kan öppna dörrar för en.
Man måste inte gå genom dörrarna,
men de underlättar passagen om man går in i väggar.
Är du okej?
Så välj ett mål.
Framställ ett.
Välj nåt du inte har gjort men kan göra, och gör det sen.
Att identifiera realistiska mål är grunden i all rehabilitering.
Utan mål uppnår man inget.
Har du åkt på den här skenan tidigare?
- Nej. - I parken?
Nej, men jag ska göra det nu.
Fem, fyra, tre,
två, ett.
Trevor åker.
- Härligt. - Grymt.
- Ja, för fan. - Perfekt.
Kan nån ringa och fråga om jag ska göra bakåtvolten nu?
Gör det du vill göra.
Trevor säger: "Var beredda på bakåtvolten."
- Säg till tio sekunder innan. - Tio sekunder.
Okej, tio sekunder.
Kom igen, kompis.
- Tio sekunder. - Kom igen.
Fem, fyra, tre,
två, ett.
Så där!
Ja, för fan!
Så där!
- Herregud. - Så ja!
Det var lätt.
Grymt!
- Det var grymt! - Tack.
Snyggt. Du satte det, Trev.
Det är galet. För tre år sen… Skidtävlingar…
Ashley, Roy, min pappa skrockade åt mig, och nu gör jag det faktiskt.
Jag fick en idé. Det var kanske ett år sen.
När jag berättade den för folk tyckte de att det var en galen idé.
En omöjlig idé.
Men den börjar förverkligas.
En dröm blir sann, och det är rätt coolt.
- Mer än coolt. - Det är ganska häftigt…
Vi kanske kan sätta dit lådan imorgon.
Vi gör bakåtvolter mot lådan.
ETT ÅR SENARE
Ja, det är definitivt större än förra året.
Varför är du nervös?
För att jag ska volta till en skena.
Jag gav inte allt.
Ruggigt, grabben.
Var landade jag?
Du landade i linje de orangea prickarna där.
Jag ska göra en till i samma hastighet, men lite intensivare.
Japp.
Det där var bra.
Det är så jag vill landa på skenan.
Där satt den. Sätt dit den.
Så många saker är utom ens kontroll på skenan.
- Ja. - Det är…
- Det är så svårt. - Absolut.
- Du landar bokstavligen på en decimeter. - Jag vet.
Det här blir nog det läskigaste i mitt liv.
Men jag känner mig bekväm med det.
- Förstår du? - Ja.
Jag måste bara sätta bakåtvolten.
Jösses.
Jag är jävligt nervös.
- Okej, nu kör vi. - Ja, Trev.
Nu kör vi.
- Ja, Trev. - Åker.
Ja, för fan!
Herregud!
Härligt.
Herrejävlar!
Herregud.
Jag gjorde det!
Så ja!
Jag har drömt om det här i två år.
Efter bakåtvolten förra året på skenan är vi nu här ett år senare.
Jag fixade det.
Det känns jättebra.
Härligt!
- Grabben! - På botten av skidan.
Tack för hjälpen, allihop.
Pappa återuppfann sig själv många sätt.
Efter olyckan kunde han inte åka skidor längre.
Han kunde inte klättra längre.
Han sökte nya utmaningar.
Så i början av 70-talet spelade pappa och Roger Brown in filmen The Edge.
De filmade flera veckor i Grand Canyon.
Ingen med förlamning hade prövat att paddla kajak.
När han filmade från en stol märkte han:
"De använder bara överkroppen.
Det är det jag har. Jag vill pröva det."
Han lärde sig det trots alla förmaningar från alla från Craig,
av rädsla för trycksår,
rädsla för att han skulle dö i floden.
Han var förlamad i benen, och höfterna används vid kajakpaddling,
för om man välter omkull måste man vrida höfterna
och paddla samtidigt
på ena eller andra sidan för att komma upp igen.
Och vid ett tillfälle dog han nästan i floden
för strömmen gjorde att han inte kunde rolla.
Så Barry tillbringade månader med de bästa instruktörerna
och skapade ett sätt att göra en eskimåvändning.
Han utvecklade tekniker.
Han hittade sätt att fästa tre kajaker på sidan av skåpbilen.
Ett uttryck jag älskar från Craig Hospital är "Omdefiniera vad som är möjligt".
Och det påminner mig om Barry. Han omdefinierade vad som var möjligt.
Barry var som han var, och som en förlamad kajakpaddlare
paddlade han alla de mest extrema floderna i västra USA, inklusive Grand Canyon.
Det betydde mycket för honom, för han hade blivit av med
alla äventyr han gillade, och kajakpaddling gav honom äventyr.
Han hittade alltid sätt att ha roligt.
Det var inte på samma vis som tidigare, men det funkade för honom.
Barry sa: "Rullstolen ska inte bestämma vem jag är.
Jag ska definiera mig själv genom atletiska utmaningar
som går utöver vad folk tror att en rullstolsburen kan göra."
När man själv och ens skada har lugnat ner sig
tänker man inte så mycket på att gå.
Man tänker inte längtansfullt på vad man brukade göra.
Med nyfikenhet och glädje börjar man tänka på allt man kan göra nu.
Det finns gott om saker att göra efter en bruten rygg eller nacke,
och vissa gillar man så mycket att man inte kan hålla tillbaka glädjen.
Nu startar vi.
Härligt.
Ja, Trevor.
Ja, grabbar!
Ja, grabbar.
Nu kör vi.
Trevor ska åka i backen precis nedanför oss.
Okej. Tre, två, ett, åker.
Kör, grabben.
Herregud!
Sittskidåkning gav mig friheten att vara ur min rullstol.
Jag kan åka vartsomhelst på berget och vara som alla andra.
Den friheten gav mig en mening med livet.
Herregud!
När jag åker skidor känner jag mig fri, hel och extremt lycklig.
Att glida på snön lugnar min själ.
Herregud, kom igen!
Ja, grabbar!
Det var bra.
När man åker skidor eller snowboard behöver man anpassa sig.
När jag gör det nu behöver jag bara anpassa mig lite mer.
Det blir mer puder för varje sväng.
Han bara försvinner.
Ja, grabben!
Ja!
Efter en ryggmärgsskada tar man inget för givet.
Man märker det när man är i bergen med Trevor.
Han använder en sittskida, men han är inte sur för det.
Tre, två, ett,
Trevor åker.
Det är nåt visst med honom som gör att han skiner där ute.
Den rena glädjen som kommer från honom är speciell.
Han inspirerar nog inte bara paraidrottare eller folk med begränsningar.
Han inspirerar folk som är som jag och du med tio fingrar och tio tår som funkar.
Folk vid god vigör.
De ser på Trevor och tänker: "Det där kan inte jag göra."
Han är inte bara en paraidrottare. Han är bara en idrottare.
Om du vill göra såna här saker, höj ribban lite i taget.
Är du okej?
Ja.
Okej, Trev åker om tio.
Trev åker om fem, fyra, tre, två, en.
Jösses.
Det var den största klippan jag har gjort!
- Du din kamera… - Ja, kolla var du landade!
Ja!
Jag har haft underbara dagar.
Dagar då allt har gått som en dans.
De dagarna flödar självförtroende och glädje från mig och påverkar andra.
Och vissa dagar blir rullstolen ett rullande getto,
en metallbur som blockerar kommunikationen.
Punkt slut.
Stör mig inte.
Jag är handikappad idag.
Jag har aldrig känt mig föraktad för att jag sitter i rullstol.
Folk har tyckt synd om mig.
Jag har föraktat mig själv.
Det första är den andres problem,
och det andra är mitt.
Det suger att ha en ryggmärgsskada.
Många tittar på en och ser bara en rullstol.
Det är okej, men det är mycket mer än en rullstol.
Rullstolen är bara en del av en. Det är ens ben.
Folk frågar mig vad som har hänt.
"Jag bröt ryggen när jag åkte snowboard." De säger: "Åh, jag beklagar."
Och det är allt de säger. Jag tänker: "Vad beklagar du?"
Det är okej. Men du borde beklaga sånt som verkligen påverkar mig.
De är sakerna att vara ledsen för. Men folk vet inte.
När pappa var klar med filmskapandet och började skriva
blev han redaktör tidningen New Mobility.
När Barry blev redaktör kunde han nå folk på sätt som han aldrig tidigare kunde.
Barry och tidningen tog upp svåra ämnen.
Mediciner och/eller missbruk vid ryggmärgsskador,
ryggmärgsskadade i fängelse, sexualitet…
Inget ämne var tabu.
Det var en cool Rolling Stone för rullstolsburna.
Han sa det outsägliga.
Tarmprogram, blåskontroll,
allt som är tabubelagt i samhället utan funktionshinder.
När han skadade sig undrade jag om han skulle kunna dejta igen.
Trevor har alltid velat ha en familj. Det är extra viktigt för honom.
Jag kan bli hård, men jag kan inte göra en tjej gravid.
Det är allt sånt som man inte tänker på när man skadar sig.
Det som kommer efteråt.
Det är livet.
Jag får leva med det.
Barry och tidningens inställning är:
"Att leva med en ryggmärgsskada tillhör livet,
så vi ska täcka alla aspekter av det."
Så glädjande för folk som trodde att den delen av deras liv var över.
Pappa lyfte fram det i ljuset.
Han tog upp det goda, det dåliga, det fula och det vackra
med sexualitet som skadad.
Det är här jag gör min grej.
Det är en anpassad sexstol.
Jag förflyttar mig hit och gungar fram och tillbaka.
Efter min skada kan jag inte ejakulera som tidigare.
Den här ger mig känslan igen…
Klädseln är lite sliten.
Jag måste nog klä om den.
Den får mig att känna mig som en man igen.
Med ryggmärgsskador finns det saker som man inte är beredd på.
Tarm och urinblåsa är sådana saker.
När folk har skador på en viss nivå och högre,
kan de inte kontrollera urinflödet, så det kan ske när som helst.
Vi är på väg nedför den här lilla klippan.
Ljuset är lite dåligt, men jag tar det som det kommer.
Jösses, jag pissade på mig.
Det var inte meningen!
Okej. Tre, två, ett, åker.
Åker!
Olyckor händer.
Och man har två val.
Det kan vara förödande, vilket det är.
Det kan också bli en lustig historia om man väljer det.
Kan du ta en kateter ur min ryggsäck?
Om man dricker ordentligt så kissar man åtta till tolv gånger om dagen.
- Vad gör du, Trevy? - Jag pinkar.
- Jaså? - Ja.
- Varför är du bakom sopcontainern? - Det finns ingen toalett här.
Varje gång behövs en ny kateter,
Varje gång man vill kissa.
Om man betalar själv kan en enda kateter kosta upp till 18 dollar.
Så man kan betala upp till 250 dollar om dagen
bara för att kissa. Det är inte rättvist.
Ta en bild när tuben hänger ut.
Det är ganska rakt på sak…
Det är bara den bittra sanningen.
Barry berättade att en tjej skrev till honom
och sa att det var häpnadsväckande för henne
att ens se annonser om blåshantering och katetrar,
och hur hon kände att det verkligen fanns en gemenskap där ute.
Jag visste inget om katetrar, stolpiller…
Enkla saker som att gå på toa blir annat.
Det är svårt och tar lång tid. Det är ingen enkel väg.
Ett tarmprogram är en rutin, förhoppningsvis varje dag vid samma tid.
Man måste ta på sig en gummihandske, ta ett stolpiller,
stoppa in det, och sen måste man vänta minst en timme
för att se till att ens tarmar är helt tömda.
Folk använder ett finger
som förs in i anus
vilket skapar peristaltik och tömning av tarmarna.
Till en början kan det kännas pinsamt och tidskrävande…
Det är ett av de många besvär som en ryggmärgsskada innebär.
Att lära sig att leva med en ryggmärgsskada
är som att dyka resten av livet.
"Sitter jag på en mjuk dyna?
Är min blåsa full?"
Man måste hela tiden kolla dessa saker
som man inte känner.
Att leva med en ryggmärgsskada är svårt.
Jag blir definitivt isolerad och har mina upp- och nedgångar.
Att se folk gå på vandring och såna saker kan ibland göra mig trumpen.
Ibland önskar jag mig ett normalt liv.
Trev och jag pratar varje vecka,
många gånger dagligen.
Man märker när Trevor känner sig nedstämd, för han blir väldigt tyst.
En sak som jag har märkt är att när Trevor blir sån
måste vi få honom utomhus igen.
Vi måste få ut honom och göra sånt han älskar.
Vi gör specialprojekt, som åt Trevor,
men för det mesta gör vi skidor för funktionshindrade skidåkare.
Vi hjälper folk upp på berget.
Jag har en genialisk idé.
- Den skrämde mig lite över telefonen. - Eller hur?
- Så vi knyter en 15 cm lång ögla… - Nåt till min mun.
Till din mun?
Saken är den… Om den går till handen…
- Ja, då har du bara en hand över. - Ja, och det vill jag inte.
Så du vill ha den här i munnen?
Det är det jag säger. Vi anpassar saker här, okej?
Vissa använder en motordriven vinsch för att få fart på plan mark.
Man använder två händer för att hålla i repet,
men Trevor behöver sina händer till stödskidorna.
Så vi bygger en snabblås till hans sittskida.
Och om bandet till låset är så här långt, verkar det rimligt?
- Vi kan bara försöka. - Ja.
Det här är nåt nytt.
Är du redo?
Det här är spännande saker.
Vad händer, Trevor?
Jag svettas. Jag är nervös.
- Har du aldrig hoppat över staket förut? - Nej.
Varför ska du göra det här?
För det har aldrig gjorts, och jag vill göra det.
Jag blir dragen dit. Jag drar i snabblåset med munnen.
Och sen hoppar jag i det hoppet,
och jag ska landa där.
Man ser bara folk utan funktionshinder åka i stadsmiljöer.
När folk ser mig i rullstol säger de:
"Vänta, kan du åka skidor?" Det är roligt, för folk har ingen aning.
Jag vill fortsätta utvecklas och tänja på gränserna.
Jag tror att det här är ett steg i den riktningen.
CODY WILDER RAY SKIDPROFFS
Ja, Cody!
Hur verkar det?
Den fastnar.
Den där fastnar.
Kan vi göra det igen?
Känns det bra?
- Ja. - Jaså?
Jag får hålla i så länge som möjligt.
Håll i så länge som möjligt.
Nu kör vi!
Jisses. Det där var läskigt.
- Det var jävligt stort. - På nacken.
Ärligt talat…
Jag kan sätta det, men jag vet inte om min nacke klarar ett till.
- Okej. - Absolut.
Om du inte känner för det så tycker jag inte…
Jag är bara arg på mig själv för jag kunde ha fixat det.
Jag vet att jag kunde ha fixat det.
Vad?
Imorgon kan jag nog inte röra på axeln.
Är en sittskida avsedd för att åka upp och ner? Nej.
Syftet var att få tillbaka folk till skidåkningen,
inte att volta med 25 kilo metall under sig.
Igår kväll fortsatte det att göra ont.
Jag kan inte lyfta armen. Det gör så ont här
vid nyckelbenet eller axeln.
Mina axlar är så viktiga, för de är fötter för mig.
Utan dem kan jag inte ta mig fram med rullstolen.
Det är galet när man sitter i rullstol och en arm ryker.
Att förflytta sig självständigt är ändå…
Hälften av kroppen fungerar inte och nu tar du bort en läm till?
Då är man nere på en av fyra fungerande lämmar!
Det är en väckarklocka, men tänker jag sluta med det jag gör? Nej.
När jag träffade Barry i början av 90-talet
började hans axlar redan ge vika. Han började bli utsliten.
Under sina senare år,
trots att han satt i en eldriven rullstol, var han verkligen tillfreds med sig själv.
Han kämpade inte mot skadan
eller mot den han var,
utan var mycket mer bekväm i vem han var.
Runt 2003 fick Barry diagnosen blåscancer.
Läkaren berättade för Barry
att kemoterapin skulle göra hans redan sköra kropp mycket värre.
Vid det laget visste de att den hade spridit sig mycket.
Han valde att inte göra ytterligare behandlingar.
Och det var det.
Tja…
Vad kan jag säga?
Jag saknar honom mycket.
Att träffa Barry, att arbeta med honom
och bli nära vän med honom
är mitt livs höjdpunkt.
Han skulle bli sur om jag lipar.
Det…
Det galna är… Jag fick reda på det,
och fyra dagar senare sa min fru:
"Du har ett brev."
Från Barry.
Häpnadsväckande.
Två veckor efter hans död.
Okej.
"Kära vänner, en mycket stor del av mitt
är de vänskaper som utvecklas under åren."
"Som många av er redan vet är mitt liv över nu.
Du får det här brevet för att jag har värdesatt vår vänskap,
och det ska du veta."
"Jag är lite ledsen över att ge mig av lite tidigare än väntat,
men det känns inte tragiskt.
Jag har levt mycket längre än jag hade kunnat
eller skulle ha förutsett
för 36 år sen efter helikopterkraschen.
Jag är inte orolig för mina barn,
som alla har gått sina egna vägar
och gör det med häpnadsväckande stil och elegans."
"Jag har haft kärlek i överflöd, spännande yrken,
ett liv av äventyr och allt jag nånsin kunnat önska.
Jag inte saknat nåt, och jag ångrar inget."
"Min kärlek till er alla. Barry."
"Barry."
Det var sån han var.
Om jag hade kunnat läsa det med hans röst hade det varit avslappnat med ett leende.
I dödsrunan jag skrev för The American Alpine Club Journal
tog jag en paus och funderade på
hur Barrys liv hade sett ut om han inte hade blivit förlamad.
Pappa delade upp sitt liv i två delar.
Det var hans första liv innan olyckan
och hans andra liv efter olyckan,
och först på äldre dar såg han det som ett liv.
Att allt var delar av samma sak.
En gång frågade jag honom om vilken halva av hans liv som betydde mest,
och han sa att det var andra halvan av hans liv.
Han hade lärt sig och utvecklats så mycket.
Han gav hopp
och ger fortfarande hopp till människor med ryggmärgsskada världen över.
Han lärde läkare, försäkringsbolag och vanliga människor
att se på funktionshinder på helt nya sätt.
Hans mål var aldrig att bli en ledare.
Han blev en, men poängen för honom var vad han gjorde.
Han bad inte folk att följa honom, men folk gjorde det.
Bland skidåkare lever Barrys arv vidare i Corbet's Couloir,
men han lämnade mycket mer bakom sig.
Ski The Outer Limits handlar om att tänja på gränser
och att vara villig att komma på nya saker.
Att tänja på gränser var nog en del av pappas natur.
Han fick folk att tänka om kring handikapp,
och världen blir nog aldrig sig lik tack vare det.
Barrys arv är att ta en hemsk olycka
och göra den till en underbar gåva
till alla som har råkat ut för en liknande olycka.
Han gav dem hopp.
Han gav dem nåt de inte hade.
Det är rätt galet att se tillbaka på allt.
Jag är bara så tacksam
för att vara där jag är nu.
Man vet inte vad man har förrän det är borta. Ingen gör det.
Men när jag ser tillbaka…
Jag har en skada och sitter i rullstol,
men jag gör mer än de flesta som inte har nån skada.
Det är en mentalitet. Man ser till att göra saker.
Jag var definitivt rädd för att återvända hit. Väldigt rädd.
Det här stället har fråntagit mig så mycket,
och jag vill komma tillbaka hit. Jag vill bli hel igen.
Jag vill sluta cirkeln för att bli av med smärtan i mitt hjärta.
Hur utvecklas man av skadan man har fått?
Tänk om man kunde återgå till sporten man älskar
på platsen som förändrade ens liv?
Hur stärkande skulle det vara?
Jag tror att Trevor tog den tanken till sin högsta nivå.
Ett av Trevors största mål var att bli den första personen nånsin
att gör dubbel bakåtvolt i en sittskida.
Och Vail Pass var rätt plats.
Han sa: "Mamma,
det här är…
…mitt berg.
Här bröt jag ryggen, och jag kom tillbaka,
och jag klarar av
min skada.
Jag klarar av det som hände.
Jag har åstadkommit,
och jag är tillbaka.
Jag är tillbaka."
VAILPASS, COLORADO SEX ÅR EFTER SKADAN
Snyggt. Jag är stolt över dig.
Kolla in hoppet, mamma.
Herregud!
Trevor…
Jösses!
Du måste skämta. Var ska du landa?
Herregud, Trevor.
Oj!
Där är hoppet.
Det är cirka två minuter kvar
till Trevors fartkontroll.
Ni kan hjälpa Trevor att göra sig redo så att jag kan filma.
- Tryck. - Ett, två, tre.
Var på hoppet tänker du åka?
Vilken är din idealiska position?
Jag kollar alltid var jag ska åka.
Jag måste bara… När jag åker in…
Pang! Och hålla kvar.
- Jag vill se till… - Du vill ha tillräckligt med tid i luften.
Det har jag nog, men jag vill vara säker.
Pang!
- Ja. - Okej, jag är redo.
Din skada är nåt episkt.
Den osar av hjältedåd.
Vill du vara en hjälte?
Faktum är att du inte har mycket till val.
Efter att ha lämnat en del av sitt förflutna,
gått igenom eldprovet
och övervunnit alla hinder
är hjälten är redo för sin återfödelse genom att återvända till världen.
Vi är de tvåfödda.
Vi representerar
mänsklighetens största rädslor och dess största hopp.
Vi har slagit in på hjältens väg, och vi har inget val.
För andra är vår transcendens beviset på vår heroiska energi och riktning.
För oss själva kommer vår energi och riktning från behovet att transcendera,
för det är vårt enda sätt att överleva.
Berman här. Kan jag få en statuskontroll?
Det går bra här uppe.
Säg till 30 sekunder innan du åker.
- Okej. - Redo?
Trettio sekunder kvar. Sen blir det fem sekunders nedräkning.
Du fixar det här.
Alla är redo.
Uppfattat.
Redo.
Redo här nere.
Redo här uppe.
Ja, kompis.
Okej.
Åker om fem sekunder.
- Åker om fem, fyra… - Kom igen.
…tre, två,
ett. Nu kör vi.
Tre, två, ett.
Så där ja!
Härligt!
Så där ja!
- Oj. - Bra jobbat, Trevy!
Jag kan ha gråtit lite.
- Jag är så stolt över dig. - Herregud.
Revansch, mamma.
- Revansch. - Revansch.
Det sista tipset, den sista förmaningen.
Självklart väljer vi oftast inte våra äventyr.
De bästa äventyren råkar vi ut för.
Ett knep för att leva med ett handikapp
är att se allt som ett äventyr.
Ett som ger varje ögonblick de mest äventyrliga egenskaperna.
Osäkerhet och risk,
överflöd och glädje,
begrundan och djärvhet.
För oss själva och andra kristalliserar vi
verkligheten och rädslan beträffande olyckor.
Om vi förstärker den bilden inbjuder vi sympati och sorg.
Om vi går framåt
inspirerar vi
alla människor.
Vi ska inte vara rädda för att inspirera.
Världen behöver det.
Och vi behöver erfarenheten av att ge överdådigt.
Vår gåva till världen
är världens gåva
till oss.
Alla människor,
handikappade eller inte,
bör ta vara på allt.
Barry Corbet.
Lookout Mountain, Colorado. 1980.
TILLÄGNAD BARRY CORBET
OCH TILL ALLA RYGGMÄRGSSKADADE SOM HAR ÅTERUPPFUNNIT SIG SJÄLVA
NÄR TREVOR SLUTAR MED PROFFSSKIDÅKNING VILL HAN ÅTERUPPFINNA SIG SJÄLV IGEN
SOM EN INSPIRERANDE TALARE OCH DELA SIN BERÄTTELSE MED ANDRA.
FÖR ATT STÖDJA DE SOM BÖRJAR PÅ NYTT EFTER EN TRAUMATISK SKADA,
BESÖK WWW.HIGHFIVESFOUNDATION.ORG
Undertexter: Daniel Rehnfeldt