Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ТЕКСТ ЗАЧИТАНО З КНИЖКИ OPTIONS
НАПИСАНОЇ БАРРІ КОРБЕТОМ, 1980 РІК
ІСТОРІЯ
Якось
одна людина сильно травмувалася.
Власне, настільки сильно,
що страждала від паралічу,
утрати функцій тіла, які сприймають як належне.
Окрім того,
травмовану людину чекало життя у візку,
вона пережила катастрофічний розлад особистості,
дуже боялася майбутніх стосунків
з родиною та друзями
і не мала засобів до існування.
Дилема була очевидною.
Боротися чи не боротися.
Боротися означало працювати, грати, жити й кохати, наче нічого не сталося.
Але дещо таки сталося.
Ми - травмований спинний мозок.
Ми всі травмовані.
І багато хто з нас не знає, як жити таким життям.
Тому дуже добре,
що у світі багато людей із такими травмами, як наші,
які боролися,
які раді, що боролися,
і які віддячують людському роду повною мірою
за те, що беруть.
ДЖЕКСОН-ГОУЛ, ВАЙОМІНГ 4 РОКИ ПІСЛЯ ТРАВМИ
Вітаю всіх на вершині Корбета.
Тут просто неймовірно.
Кожен, хто катався на лижах у Джексоні, дивиться на долину, на гори
і каже: «Так, я приїхав».
Виходите з фунікулера і, знаєте,
це місце захоплює дух.
Бути причетним до цієї події справді дивовижно.
Поговорімо про трасу Корбет на курорті «Джексон-Гоул».
Одна зі знакових особливостей будь-якої гори.
Яке чудове місце.
Її регулярно визнають
однією з найкрутіших, найвузлуватіших, найекстремальніших у Америці,
а може, навіть у світі.
У нас тут 24 спортсмени.
Формат - два заїзди.
Їм необов'язково робити обидва, якщо вони не хочуть.
Сьогодні тут 9 жінок і 15 чоловіків.
Суміш лижників і сноубордистів з обох боків,
і вони всі змагатимуться разом.
Тож жінки окремо від чоловіків, але лижники та сноубордисти разом.
Суддів немає. Це змагання, яке судять самі спортсмени.
Починаємо.
Ходімо на вершину Корбета. Ми готові почати.
«Королі та королеви Корбета».
«Королі та королеви Корбета» - унікальна подія на курорті «Джексон-Гоул».
Це змагання з катання на лижах і сноубордах,
яке випробовує межі.
Корбет - ікона курорту «Джексон-Гоул».
Це Еверест для багатьох лижників і сноубордистів.
Їдучи на фунікулері, піднімаєшся на висоту 1200 метрів за 12 хвилин.
Їдеш туди, тоді піднімаєшся на скелю,
там на висоті снігове поле і - овва -
ось і Корбет. Проїжджаєш його, дивишся
і такий…
Там просто жах.
Величезні валуни. Дуже гостре каміння.
Вона така крута, що коли дивишся вниз,
здається, що стоїш на другому поверсі будинку.
У цьому сповненому смерті районі скель
є один шлях, і це кулуар Корбета.
Це правда.
Хто каже, що гарний лижник,
відведи його на край Корбета і спитай:
«Хочеш спуститися?»
Майже всі кажуть: «Та ні, дякую».
Я ніколи раніше не бачив його.
Я не знав, у чому справа. Думав: «А, вони…
Він буде глядачем».
Коли дістануся того…
А тоді бачу, як він розмовляє з кимось,
і я такий: «О ні, він змагатиметься?»
Ну, круто.
А тоді мене найняли підштовхнути його на гору.
Коли ти бачив, як високо його підштовхували,
перш ніж він з'їхав,
думалося: «О, він справді з'їде».
До змагання ми з Тревором розмовляли по телефону, і він сказав:
«Джесс, я з'їду з краю Корбета»,
а я така: «Гаразд. Як далеко ти плануєш зайти?»
А він мені: «Принаймні 30 метрів». І я:
«Ясно».
Ось так.
Може, я тебе підштовхну.
Як спортсменка, я думала: «Це буде нереально круто!»
Типу: «Зробімо це».
А як організаторка заходу, я така: «Добре, а що буде, як щось піде не так?»
У кожного може щось піти не так.
Люди ламали спини в кулуарі Корбета,
летячи колесом з гори.
Я дуже нервувалася.
Він щойно пережив тяжку травму хребта.
Я мала дозволити йому брати участь у змаганнях,
щоб побачити, як він помирає в процесі?
Тоді я сам сумнівався.
Я вирішив підійти й поговорити з ним,
дати власну оцінку ситуації.
«Може відговорити його прямо зараз?»
І я сказав: «Це дуже ризиковано.
Ти впораєшся?»
Без жодних вагань він глянув мені у вічі
та сказав: «Упораюся».
«Гаразд.
Чим можу допомогти?»
Гей, Тревісе.
Ось тут я і з'їду.
- Тут? - Так.
- Я допоможу тобі зі швидкістю. - Супер. Дякую.
Коли в'їжджаєш на швидкості в кулуар Корбета, не бачиш нічого.
Він не бачив того, що бачили Тревіс та інші спортсмени,
бо він у напівлежачій позі.
Фокус у тому,
що ти наближаєшся і дивишся на гору.
Я хочу приземлитися там.
- Розумієш? - Так.
Ось так. Давай я тебе повністю…
Якщо подивитеся на лижників чи сноубордистів перед початком з'їзду,
ви побачите, як усі підходять до краю
і відходять.
Підходять до краю,
дивляться на спуск, відходять.
Не хочеться, щоб цей вид здивував тебе в повітрі.
Я тебе підштовхну.
Не дам тобі впасти, просто краще мати гарну швидкість.
Тревіс штовхав його, а потім зупиняв у самому кінці.
Усе це було недоречно, розумієте?
Я дивився, як Тревор тренував розгін,
і дедалі більше нервувався,
бо було очевидно, що він з'їде
прямо і на повній швидкості.
Усе було готово. Він збирався це зробити.
Три, два, один, старт!
Спрямував лижу вниз.
Я подумав, він повільно їде.
- Думаю… - Гарне рішення.
- Треба швидше. Набагато. - Згоден.
Треба більшу швидкість.
Правда. Добре.
Це знову спричинило в усіх колективну тривогу.
«Чорт. Гаразд.
Ні, він це зробить. Усе ж буде добре? Так, мабуть».
Ми повернули його на стартову позицію, яка була ще вище.
Мабуть, вище, ніж у будь-кого.
Пригадую, я сказав щось на кшталт:
«Треворе, ти впевнений, що хочеш це зробити?»
У дев'яти випадках з 10,
якщо хтось не вірить, що приземлиться,
він не приземлиться.
А тоді…
- Точно хочеш на цьому спускатися? - Так.
Знаєте, це було таке сильне бажання. «Я маю це зробити».
Запала мертва тиша.
Я стояла внизу з віцепрезидентом з операцій
і нашим директором з ризику та безпеки.
І я нервувалася.
Вони шукають найпростіший шлях,
а я думаю: «Ні, він з'їде прямо з кручі».
Що думаєш?
Забув, що я сказав, але, здається, це було
якесь «Розважайся» і, може, «До зустрічі з іншого боку».
Дійсно було щось типу: «До зустрічі по той бік
зміни парадигми, яку ти збираєшся зробити».
Тож він повернувся на старт.
Сказав, що їде.
Три, два, один, старт!
Решта вже історія.
Боже мій.
Так!
Це було нереально.
Так, друже!
Так!
Овва.
Боже, усі хотіли його торкнутися.
Щоб трохи відчути магію, яка щойно сталася.
ПОВНИЙ ОБЕРТ
Розкажіть, як Корбет отримав таку назву?
Дайте згадати, бо…
Він першим по ньому спустився?
Знаєте, із часом люди забувають.
У спільноті Джексон-Гоула стільки відомостей про кулуар Корбета,
але я мало що знаю про Баррі Корбета.
Я виріс, катаючись на курорті «Джексон-Гоул»,
але я не знаю, що сталося з Баррі.
Треба справжню історію чи ту, яку ми розповсюдили?
«Джексон-Гоул» був…
До «Джексон-Гоула» ми вважали «Вейл» чудовим.
Це було… Це було гарне, чарівне місце.
Я зустріла Баррі в серпні 1959 року.
У першу нашу зустріч
він узимку вчив кататися на лижах на міському пагорбі.
Пол МакКоллістер, засновник курорту, був нашим з Баррі другом.
У день, коли я піднялася з Полом і Баррі, погода була надзвичайно гарна,
небо яскраво-блакитне, а сніг чудовий.
Ми оглянули дослідницькі ділянки
і влаштували пікнік з видом на - як його пізніше назвали - кулуар Корбета.
Баррі подивився на нього і сказав: «Колись хтось кататиметься там».
«Хтось точно кататиметься там».
І відтоді
він відомий як кулуар Корбета.
Я не знав про всі його досягнення,
доки хтось не сказав: «Ти знаєш, з ким говориш?»
Я сказав: «Так, Баррі Корбет». «Ти знаєш про нього?»
Він був неординарною людиною.
Він першим сходив на вершину гори МакКінлі.
Першим був на найвищій та другій найвищій вершинах Антарктиди, - Вінсоні й Тайрі.
Серед інших, скажімо так.
Так. Для свого часу він був дуже крутим альпіністом.
Він був тим самим хлопцем із реклами «Камел».
Він не міг утекти від цієї фотографії. Вона була всюди.
У мене й тут у ванній вона є.
ЕВЕРЕСТ 1963 РІК
Я познайомився з Баррі на Евересті.
Головною метою експедиції
було підняти першого американця на Еверест.
А не пройти новий маршрут.
Але в нас із Баррі була схожа пристрасть.
Робити на горі щось невідоме.
Більшість скелелазів хотіли б піднятися першими,
і Західний хребет був саме для цього. Це найбільша гора у світі,
і на цю її частину ніхто не сходив.
Під час спроби сходження на вершину
Баррі сказав: «Гадаю, це мають бути Горнбейн і Ансолд.
Ви вже не в найкращій формі, а я ще колись повернуся».
І Баррі переніс речі до наступного табору,
а вони пішли далі на вершину.
Це було перше сходження на Західний хребет.
Від імені всіх жителів Сполучених Штатів,
я хочу висловити нашу велику вдячність
за ці чудові зусилля наших громадян.
Ми дуже раді вітати цих людей у Білому домі.
Він був дуже креативним,
скелелазіння було його пристрастю,
але він потребував чогось більшого.
Фільм і був цим «чимось більшим».
Баррі повернувся з Евересту, і я сказав: «Баррі, подзвони.
Може, знімемо кілька фільмів».
І зняли фільм про «Джексон-Гоул».
СЕРЙОЗНЕ КАТАННЯ НА ЛИЖАХ ДЖЕКСОН-ГОУЛ
Лижний фристайл мене зацікавив через два культові фільми:
Ski the Outer Limits
і The Mobius Flip.
Баррі піднявся туди, і вони зробили перші великі сальто в кулуар.
І це зацікавило багатьох людей, бо мало хто взагалі був готовий там спускатися,
і мовчу вже за сальто.
Зробили кар'єру.
Отже, це зовнішні межі.
Політ у простір.
Він тягнеться до своєї тіні.
У стилі зйомок і в тому, що каже оповідач, є поезія.
І вони робили те, чого ніхто в світі не бачив.
Такій дитині, як я, і дітям усього світу це захоплювало уяву:
«Так, я хочу це зробити. Я хочу літати.
Хочу кататися на зовнішніх межах».
Те, що вчора було неможливим, сьогодні абсолютна межа.
А завтра буде звичною річчю.
- Це він? - Що таке?
Допомогти?
Ось ти з Ешлі.
З мамою.
Це чудове фото.
- Ми з Ешем. - А ось Тревор.
З батьком.
- На комбінезоні… - Athlete's Corner.
На дупі.
Спортивний магазин тата, коли я був малим. Мами й тата.
А потім він перетворився на магазин скейтбордів і сноубордів.
Тревор любив сноубординг.
Як був малим, було видно лише білі зуби й маленькі захисні окуляри.
Він навіть не заходив поїсти.
«Ні, треба ще раз».
У дитинстві мої батьки були дуже зайняті
веденням магазинів,
тренуваннями до марафонів.
Тож удома вони дуже рідко бували.
Я керував двома бізнесами. Працював по 12 годин. Іноді шість днів на тиждень.
Так, це було дуже важко. Було багато складних моментів.
Коли батьки розійшлися, Тревору було п'ять років.
Думаю, розлучення і від'їзд мами далися Тревору емоційно
дуже важко.
Починаючи з третього чи четвертого класу,
ми переїжджали, мабуть, щопівроку.
У нас не було багато грошей,
тому ми завжди комусь здавали третю кімнату, щоб мати більше.
Виглядає непогано.
Він просто чистий, прикрашений і таке інше.
Наче там живе справжня родина.
Гадаю, усі будинки, де ми жили, ми знімали короткотривало.
Малим я не знав кращого.
Я не знала, якими бувають нормальні сімейні стосунки.
У старшій школі він особливо не мав підтримки від сім'ї.
Він був, по суті, нашим братом. Змінював будинки,
спав на диванах і таке інше. Не ходив на гуртки,
тож завжди було: «Давай нап'ємося чи щось приймемо».
Спершу я не знала, що Тревор зловживає знеболювальними.
А потім він сказав: «Мамо, у мене проблема.
Увесь час п'ю ці пігулки, бо в мене депресія».
Я тоді просто не знав, що робити.
Не міг вступити у виш, подати заявку у виш Кіна.
Мене й не чекали там. Мабуть, зміг би піти в коледж,
але не знав, що робити в житті.
Я не знав, де жити, ким працювати.
СТАРША ШКОЛА КІНА
Коли ми росли в Кіні, після випуску всі хотіли втекти з Кіна.
Для Тревора тут нічого не було.
І тоді Ешлі поїхала до Колорадо.
Коли він побачив, що Ешлі переїхала
і що вона щаслива в Колорадо, -
а там гори і сноуборд -
він сказав:
«Я їду звідси». А Ешлі йому: «Треворе, знайди роботу сантехніком».
Тоді Тревор приїхав до Колорадо і сказав: «Ось що я робитиму.
Стану сантехніком. Отримаю ліцензію сантехніка».
І він вирушив у дорогу
незадовго до того випадка.
АСПЕН, КОЛОРАДО ТРАВЕНЬ 1968 РОКУ
Баррі закінчив зйомки фільму Ski the Outer Limits.
У нас був контракт на зйомки
з Міжнародною асоціацією лижних інструкторів в Аспені.
Я дуже чітко пам'ятаю, як він піднявся туди,
а я дуже нервувався. Мене щось непокоїло.
Я дивився на телефон години дві-три, і телефон задзвонив.
«Стався жахливий випадок. З Баррі».
Тато не розповідав, як він постраждав.
Мама теж про це не говорила.
Гадаю, це були досить тяжкі дні.
Люди не хотіли це згадувати.
Баррі знімав лижників, це було вдень,
тому пілот погано бачив хвилястість місцевості.
Усе було засвічене сонцем.
Баррі послабив пасок безпеки,
щоб розвернутися і…
Щоб сісти на бік і знімати.
Гелікоптер зачепив пагорб і почав підстрибувати.
І під час одного з таких стрибків у Баррі відірвався пасок,
він вибив двері і вилетів.
Ми всі божеволіли, думаючи, що Баррі помре.
Ми думали, що він мертвий.
Його відвезли в Денвер до лікарні Крейґа.
І йому врятували життя.
Я провідувала його, коли він ще був у лікарні.
У нього були милиці,
він попросив мене принести їх, і я принесла.
Пам'ятаю, медсестра глянула на них і запитала:
«Для чого? Він ними не скористається».
Тоді й почалося його життя з паралічем нижніх кінцівок.
ПЕРЕВАЛ ВЕЙЛ, КОЛОРАДО П'ЯТЬ РОКІВ ПІСЛЯ ТРАВМИ
Після нещасного випадку я тут уперше.
І я точно боявся сюди повертатися.
Це місце дуже важливе для мого одужання.
Прийняти, що сталося. Прийняти й змиритися з травмою.
Я ж тут усе втратив.
Я мусив повернутися сюди,
щоб іти вперед, досягнути багатьох цілей.
Одна із них - катання на лижах на перевалі Вейл.
ПЕРЕВАЛ ВЕЙЛ, КОЛОРАДО 15 ЛИСТОПАДА 2014 РОКУ
У день, коли Тревор постраждав,
ми з братом і Тревором вирішили піти на перевал Вейл.
Ми приїхали на стоянку,
взяли спорядження
і пішли вгору попри трасу для снігоходів.
Піднялися на 100-150 метрів.
Там хлопець спускався на снігоході. Він зупинився
і повідомив, що далі різке підвищення.
Коли ми дійшли до підвищення, воно було не дуже страшним.
Я не хвилювався, що хтось із нас матиме з ним проблеми.
Я поїхав першим,
потім мій брат,
Тревор був останнім.
Кінець дня, уже темно,
а я спускаюсь
до слідів від снігохода.
Я його бачив.
Щойно він зістрибнув з краю, пішов під дивним кутом.
Я летів у повітрі, як Супермен.
Не хотів приземлитися на шию. Тож я підігнув шию, приземлився на спину.
Дошка й черевики стиснулися, як тако, і я почув гучний хлопок.
Хтось зателефонував,
а я тоді продавав авто.
Це було під час переговорів,
а я ніколи не відповідаю.
Я випадково відповів.
Тревор забився. Не відчуває пальців.
Я сказав:
«Дайте Тревору телефон.
Треворе, підійми свою дупу.
Не прикидайся, бляха».
А він: «Тату, не можу рухати пальцями».
Пригадую, як лежав там,
думав про свою дівчину,
сестру, як скажу батькам, шефу,
що вже не буду сантехніком,
що вже не робитиму те, що люблю.
Я подивився на свої ноги і… Я вже тоді знав.
Викликали рятувальників. Вони сказали, пришлють команду.
Але оскільки шторм тоді був досить сильний,
сказали, що це займе як мінімум годину,
і комусь із нас треба їх зустріти.
Мій адреналін почав розсіюватись, і я вмирав від болю у спині.
Час ішов повільно.
Я боявся, що мене ніхто не знайде. Боявся, що замерзну і помру.
До мене ніхто не йшов.
Від моменту аварії до приїзду рятувальників на місце
минуло десь дві з половиною-три години.
Пошукова група була лише на снігоступах.
Брат дзвонив мені двічі. «Тревор дуже холодний.
Йому боляче». Я кажу: «Ми йдемо. Я вас не покину. Ми йдемо».
Пам'ятаю, я подумав: «Не заплющуй очі, Треворе.
Не заплющуй очі».
Думав, як заплющу, то вже не прокинуся.
Слухайте.
З нами обома сталося дещо важке,
і жодному з нас це не подобається…
Це непояснимо, але є серед нас є багато тих,
хто скаже, що нещасні випадки покращили життя.
Дивно.
Але, гадаю,
людині, яка зламала спину чи шию, не треба багато думати,
щоб зрозуміти, що її чекають великі зміни.
І що ніхто нікому не дає багато вибору.
Подруга відвезла мене до лікарні.
Коли я приїхала, ми чекали. І я сказала реєстраторці:
«Слухайте,
зараз привезуть хлопця з перевалу Вейл. Не знаєте, скільки їм ще їхати?»
А вона сказала: «Ну, це якийсь там код.
Усе досить серйозно.
Вони, мабуть, будуть тут за півтори години».
Я відповіла: «Добре, я просто почекаю.
Повідомите, коли його привезуть?»
А ще я пам'ятаю,
коли його привезли,
я побачила його, і
він схопив мене за руку, я глянула на рентген,
і він сказав: «Усе буде добре.
Я люблю тебе».
Я не пам'ятаю, щоб казав це сестрі
чи хапав її за руку, дивився на неї і казав: «Усе буде добре».
Але я просльозився, почувши це зараз.
Знаєте, це…
Я щодня показую їй, що все буде добре. І моїй сім'ї також.
А ще людям, які мене люблять, близьким.
Те, що зі мною сталося, - відстій, але все буде добре.
Відчуваю, треба продовжувати щодня доводити це.
Бачити Тревора в лікарні,
на лікарняному ліжку, було дуже важко.
Мені було важко бачити мого хлопчика зламаним.
Батьки
не хочуть, щоб таке колись сталося з їхніми дітьми.
І я дуже боялася його майбутнього.
Я зламав хребці Т11 і Т12. Пробив спинний мозок
і змістив хребет на 90 градусів у живіт.
У моїй спині дві спиці по 30 см і 12 гвинтів.
Мені, по суті, сказали: «Шансів нема.
Ти не зможеш знову рухатися,
ходити чи щось таке».
У лікарні Крейґа найчастіше питають…
«Я повністю одужаю?»
Є люди, яких привозять до лікарні
і вони відчувають, що їхнє життя закінчилося.
Пальці на ногах. Рухай.
Рухай.
Давай. Рухай пальцями.
Рухай пальцями.
Ну, великі пальці. Ти впораєшся.
Це сімейна справа.
Дослідження показують, що люди з кращою підтримкою,
тіснішими сім'ями мають кращі результати.
У нас тоді були трохи холодні стосунки,
і, певно,
я відгородився.
З ним я тримався осторонь.
Моїй мамі було важко дивитися на Тревора під час фізичної терапії.
Вона була така: «Я не можу тут бути», вставала і йшла.
Гадаю, це дуже вплинуло на Тревора.
Коли ти в лікарні чи реабілітаційному закладі,
кожен день має значення. У лікарні Крейґа
майже сотня людей зі схожими травмами усі мають різні результати,
але ви всі разом боретеся, щоб у кожного був найкращий результат.
На відновлення нервів треба від пів року до двох років,
і наша ціль була, щоб я почав ходити.
Ну ж бо.
Мені важко це зробити.
Помаленьку.
Гадаю, тоді я вперше побачила, що Тревор
справді мотивований на щось.
Він щодня шукав нові способи випробувати себе.
Так, ліва нога. Бачиш?
Тепер можу підняти. Готова, права ного?
Ось усе, що я можу, але ліва нога непогана. Вимикай.
Я згадав, що робив малим, як вчився якомусь спорту.
Я такий: «Гаразд. Як зробити це грою?»
Пам'ятаю знайомство з Тревором в лікарні Крейґа.
Терапевти підходили до мене і казали: «Цей хлопець дуже поспішає.
Ще зарано. Йому треба сповільнитись.
І як його сповільнити?»
Привітик, камеро.
Прогулянка на сонечку.
Люди з травмою хребта насамперед
ставлять собі за мету знову ходити.
Так, ми всі хочемо ходити.
Але одужання має ґрунтуватися на менших цілях.
Що станеться, якщо це твоя єдина мета, і вона не здійсниться?
Мушу вас попередити,
що для багатьох із нас перші тижні чи місяці після спасіння найважчі.
Це важкі часи.
Поки медичний заклад привчав вас до туалету і навчав мобільності,
він також ставав матір'ю-берегинею,
яка любила вас, попри недоліки,
реальні чи вигадані.
Такий комфортний притулок важко покинути
заради рваних, зубчастих країв реального життя.
Спитайте себе, хочете ви жити чи померти.
Багато людей із травмами хребта
казали мені, що думали про суїцид зазвичай невдовзі після нещасного випадку.
Звісно, усі вони
ще були живі, коли я їх зустрів.
Через місяць після того, як Тревор поїхав з лікарні Крейґа,
у нього почався дуже поганий період.
Мама сказала, що Тревор навмисно з'їхав на авто з дороги,
і… вона була дуже стурбована.
Якийсь час я хвилювалася за його майбутнє.
Я знав, що йому знадобляться
знеболювальні.
Я дуже хвилювався,
що він знову почне вживати рецептурні ліки.
Ці пігулки робили мене нечутливим до багатьох речей у житті.
Я просто намагався забути те, що раніше міг робити.
І коли я почав уживати наркотики і гуляти,
я просто втратив чутливість.
Мені тоді було на все начхати.
Ми щиро хвилювалися за нього.
Мене більше не було поряд. Мої батьки повернулися додому.
У нього нікого не було.
Я переїхав назад до Макса
і кілька місяців жив на його дивані.
Цей будинок не призначений для людей з обмеженими можливостями,
особливо для людей на візку.
Єдина ванна була на другому поверсі.
Щодня я підіймався сходами, сходинка за сходинкою, на дупі,
щоб просто сходити в туалет.
Мій стан точно був не найкращим.
Гадаю, це був мій найгірший період.
Мабуть, психологічно це був найскладніший для нього час.
Одразу думав: «Я знову ходитиму»,
а насправді до цього було далеко.
Він міг скільки завгодно працювати над своєю метою, щоб знову ходити,
але цього могло не статися, як би він не намагався.
Реальність наступала, і він до неї ще не звик.
Як ти про себе дбатимеш? Де ти житимеш?
Сантехнічний бізнес йшов чудово,
але після цього випадку ти вже не працюватимеш сантехніком.
То що робитимеш?
Це мене сильно хвилювало. Надзвичайно сильно.
Ви з ним узагалі про це говорили?
- Так. - І як усе пройшло?
Погано. Зовсім погано.
Це був нелегкий початок.
Були важкі часи,
коли Баррі намагався налагодити життя.
Він не міг кататися на лижах чи лазити по горах.
Він нічого не міг робити.
Ось він, позбавлений суті свого життя.
У 1960-х роках було складно стати частиною спільноти.
Люди дійсно відчували, що життя закінчилося.
Травма - це зміни.
Життя - це зміни.
І якщо ти не еволюціонуєш разом із цими змінами,
ти залишаєшся бездіяльним
і статичним. Але Баррі таким не був.
Баррі був утіленням плинності.
У цьому плані тато був неймовірним.
Він проходив крізь вогонь і виходив з нього зовсім оновленим.
Він завжди знаходив способи знайти силу
і впоратися з мінливими обставинами.
У 1980 році мій тато видав книжку Options.
Він вирішив узяти інтерв'ю в людей із травмами хребта з усієї країні,
тож книжка об'єднала історії всіх цих людей,
переплетені з його власними.
Під час спілкування з пацієнтами я давав їм цю книжку
і казав: «Як прочитаєте кілька оповідань,
зустріньмося і обговорімо.
Подивимося, як це допоможе вам переосмислити, хто ви і куди прямуєте».
Він, по суті, написав книжку й опанував цю тему,
про життя та процвітання
з травмою спинного мозку.
Вона дуже вплинула на людей.
Ця книжка основоположна,
бо підштовхнула людей писати про інвалідність
і про те, як це жити
і процвітати з травмою хребта.
Разом із книжкою Options
він зняв два фільми -
Changes і Outside.
Я хотів показати, як люди з новими
та старими травмами живуть
три, п'ять, 10, 20 і навіть 35 років після нещасних випадків.
Хотів відвідати людей по всій країні
з такими ж травмами, як у мене, а то й гіршими,
і побачити, як вони живуть.
Отже, подорож почалася.
У пошуках Америки з травмою хребта.
Він знав стількох людей, які зробили неймовірні речі,
попри травму хребта.
Спільне було в тому, що кожна людина,
щоб жити творчим, осмисленим життям, мала якимось чином винайти себе.
Люблю думати, що до того, як мене паралізувало,
я міг зробити 10 000 речей.
А тепер їх 9000.
Тож я можу або зациклитися на тій тисячі, яку втратив,
або зосередитися на 9000, що є.
Кумедно, що ніхто з нас за життя
в усякому разі не зробив би більше, ніж 2-3 тисячі.
Я не хочу казати, що жити стане легше,
чи що рішення будуть простішими,
чи що травма хребта якось корисна
для психічного та фізичного здоров'я,
бо це все неправда.
Однак хочу сказати,
що цю колосальну незручність можна пережити,
жити з нею, кохати, сміятися,
подолали, розділити її
і перевершити. І що ви не були позбавлені вибору.
У вас дійсно багато варіантів.
З вами все буде добре, якщо ви так вирішите.
Майбутнє,
яким би непроглядним воно не було,
належить вам.
Я чув - навіть не скажу від скількох -
як люди казали: «Травма хребта стала моїм прозрінням.
Це був каталізатор змін життєвих пріоритетів.
Хто я?
Хто я тепер?»
Я перша лижна інструкторка Тревора в адаптивному спортцентрі Крестед-Бютта,
Він приїхав до мене з лікарні Крейґа в лютому 2016 року.
Тревор і його відсутність страху
вирізнялися з-поміж усіх, кого я до нього тренувала.
Він мав цілі ще до того, як ми познайомилися.
Тревор одразу розповів про сидяче катання на лижах, беккантрі на перевалі Вейл
і стрибки зі скель.
«Де можна так стрибнути?» і «А як щодо того місця?»
Зазвичай ми не дозволяємо людям робити стрибки,
але щоразу, коли я відверталася,
він уже збоку звідкись стрибав.
Та поїздка змінила моє життя.
Я був у захваті. Типу: «Гаразд. Що далі?»
А потім такий: «Можна я це зроблю?»
Він був у захваті,
і тоді я вперше за довгий час побачила його щасливим.
Після травми від спуску з гори на сноуборді,
десь рік і три місяці тому, я пролежав три з половиною години
в хуртовину на вершині перевалу Вейл. З четвертої до сьомої ранку.
Я ніколи не думав, що зможу повернутися туди, де я зараз.
Я не можу навіть підібрати слів, щоб описати,
що для мене означає це повернення на гору.
Це буде важливою частиною мого життя до кінця.
Я поїхав у ту подорож і зрозумів,
що не чекатиму все життя,
щоб побачити, чи зможу я знову ходити.
Я займатимусь іншими речами. Опановуватиму їх.
Посттравматичний ріст - це здатність людини
переживати травму
і перетворювати її на позитивні для себе можливості.
Як трагедія
перетворюється на можливості?
High Fives запросили його в лижний табір на озері Тахо.
Саме тоді й поглибилися його стосунки з Роєм.
High Fives - це національна некомерційна організація,
мета якої - запобігати травмам, що змінюють життя,
і давати ресурси та надію, як ті сталися від спорту просто неба.
Коли High Fives дає грант, треба ставити цілі,
щоб ми бачили, як наш грант допомагає вам прогресувати
і продовжувати досягати кращої якості життя.
Найбільшою метою Тревора, коли він почав кататися на сидячих лижах,
було потрапити до паралімпійської команди.
Давай, Треве.
Уперед.
Через три-чотири місяці після початку тренувань
він уже змагався за місце в команді.
Зі срібною медаллю з США - «Малюк» Тревор Кеннісон!
Тож він переїхав у Вінтер-Парк і розпочав свою третю зиму,
а потім вирішив кинути лижні перегони.
Багато з нас думали чому.
Я кинув лижні перегони, бо любив стрибати з трамплінів,
скель, рейлів і всього іншого.
Я хотів проїхатись по всій горі.
Цілі у списку, які Тревор дав для гранту,
були більші за членство в паралімпійській команді.
Він хотів зробити сальто назад з рейлу,
стрибнути в кулуар Корбета, узяти участь у Всесвітніх екстремальних іграх.
Хотів сидячи з'їхати на перевалі Вейл
і зробити перше в історії подвійне сальто сидячи.
Я сказала йому: «Займайся лижними перегонами. Там гроші».
Але він робив своє. Він збирався займатися ньюскулом.
Тато, сестра і навіть Рой розсміялися,
коли я їм сказав: «Так, цим я хочу займатися і заробляти.
Знайти спонсорів. Зробити це задля кар'єри».
Я сказав: «Любий,
зробімо гарну кар'єру
і розвиваймося,
бо це короткостроково».
Що він сказав?
Він сказав…
Нічого не сказав.
І я додумав: «Іди до біса, тату, я це зроблю».
Це відео захопило лижний світ.
Сидячий лижник злітає з вершини гори у Джексон-Гоулі, штат Вайомінг.
Тревор Кеннісон називає Колорадо домом.
Долучайтесь до Кеннісона на схилах -
гляньте, що він робить зі свіжоздобутою славою.
Я сиджу дивлюся ESPN…
Це Тревор Кеннісон, який не може кататися на лижах,
крім як сидячи в цій штуковині.
Тревор Кеннісон? Це ж мій син!
Холера ясна!
Після Корбета в моєму житті змінилося все.
Люди впізнавали мене.
Тревор робить дедалі потужніші трюки.
Він використовує свою шибайголовість, щоб надихати інших,
фізично здорових і не дуже.
Я люблю вчитися.
Мені подобається змушувати себе і вчитися.
Так, бляха, Трев!
Тревор установлював небачену планку.
Він так швидко прогресував на сидячих лижах.
Боже!
Це Тревор Кеннісон,
і він сьогодні з нами.
Він професіонал. Зараз ти вже досить відомий.
За останні кілька років ти досяг значного успіху.
- Такого ще ніхто не робив, правда? - Так.
Як це вплинуло?
В останні два-три роки
це дало мені надію на життя і рух уперед.
Не те, щоб жити на повну.
У нього завжди такі позитивні підхід і настрій.
Того першого разу, коли я їхав з ним,
він стрибнув метрів з шести.
Я добре пам'ятаю той день.
Він сказав: «Я хочу стрибати з 30-метрової висоти,
як на Екстремальних іграх».
А тепер до Екстремальних ігор і головної події.
Кеннісон стане першим адаптивним спортсменом,
хто стрибне з біг-ейр трампліна.
Уперед!
Він - утілення чистої волі та рішучості.
Розширює межі,
розширює кордони
і збирається зробити це знову.
Тревор Кеннісон нині хоче увійти в історію.
Перший адаптивний спортсмен, який стрибне з біг-ейр тут, в Аспені.
Прямо зі стрибка, чудовий баланс. Потужно летить!
Ох, не пощастило!
Долетів до низу і не втримався.
Ти цілий?
Так, про всяк випадок.
Чому прийшли? На повторний прийом?
Ні, я хотів би зробити МРТ спини.
Катання на сидячих лижах - чудовий спорт.
Як і в будь-якому виді лижного спорту,
коли ви доводите це до екстремальних меж,
рівень небезпеки росте.
Стоячи у вас повна амортизація колін, десь один метр,
а згинаючись у поясі, ви додаєте ще трохи.
Найкращі сидячі лижі мають хід від 15 до 20 сантиметрів.
Якщо ви падаєте,
удар переноситься прямо в хребет.
Від цього можуть вилетіти хребці.
І я знаю, що інші люди
мали вторинні травми хребта від катання на сидячих лижах,
і це сталося через удар від падіння.
Я маю бути батьком.
Стрибки.
Вони мене бентежать.
Він може впасти і приземлитися собі на шию,
і все… Тревора більше не буде.
Чорт.
Цілі бувають двох видів.
Є цілі поточні.
А є цілі, які ми бачимо далеко в мороці майбутнього,
і яких досягатимемо із всепоглинаючою пристрастю.
Цілі можуть відчиняти вам двері.
Необов'язково йти в ті двері,
але вони полегшують прохід, якщо ви б'єтесь об стіни.
Ти цілий?
Тож оберіть ціль.
Створіть її.
Оберіть те, чого не робили, але можете зробити, і робіть це.
Визначення реалістичних цілей - наріжний камінь реабілітації.
Без цілей
не буде нічого.
Ти вже раніше з'їжджав на рейлі
в цьому парку?
Ні. Але збираюся зараз.
П’ять, чотири, три,
два, один.
Тревор стартував.
- Цілий день, бляха. - Цілий день.
- Так. - Це було ідеально.
Може, хтось зв'яжеться по радіо й запитає, чи можу я зараз зробити сальто назад?
Ти вирішуй, що хочеш.
Тревор каже: «Готуйтесь до сальто назад».
- Дай знати за десять секунд. - Десять секунд.
Гаразд, десять секунд.
Давай, дружбане. Так.
- До Тревора 10 сек. - Уперед.
П’ять, чотири, три,
два, один.
Ура!
Так, бляха!
Ура!
- Боже! - Ура!
Це було так легко.
Офігенсько.
- Це було офігенсько. - Дякую.
Молодець. Тобі вдалось, Треве.
Вражаюче. Три роки тому лижні перегони. Ешлі, Рой, мій тато
сміялись мені в обличчя,
а зараз я просто це роблю.
У мене була ідея, навіть не знаю скільки,
може, рік уже, і я казав про неї людям,
а люди казали: «О, ну, це трохи…
Трохи божевільна ідея».
Нездійсненна.
Але це скоріше втілення в реальність
і здійснення мрії,
що дуже круто.
- Це більш ніж круто. - Це вражає.
Може, завтра поставимо туди кубик.
Зробимо сальто назад на кубик.
РІК ПО ТОМУ
Так, він точно сантиметрів на 50 більший.
Чому ти нервуєшся?
Бо я перевернуся на рейл.
З рейла на рейл.
Цей раз погано виклався.
Офігіти, чуваче.
Де я приземлився?
Чуваче, ти приземлився прямо на лінію з помаранчевими крапками праворуч.
Я спробую ще раз. Та сама швидкість, тільки трохи сильніше.
Так.
Чувак, це було мегакруто.
Ось як я хочу приземлитися на рейл, лицем сюди.
Усе, друже. Час ставити рейл.
На тому рейлі стільки всього поза твоїм контролем.
- Так. - Це просто…
- Це хріново. - Стопудово.
- Ти приземляєшся буквально на 10 см. - Так.
Гадаю, це буде найстрашніше в моєму житті.
Типу мені страшно, але комфортно.
- Розумієш мене? - Так.
Просто на тому рейлі… Мені просто треба зробити сальто назад.
Боже, пацани.
Я хвилююся, бляха.
- Гаразд, до справи. - Так, Треве.
Гаразд, давай.
- Так, Треве. - Поїхав.
Так, бляха!
Боже мій!
Так, друже.
Бляха-муха!
Боже мій.
Мені вдалося!
Ура!
Я мріяв про це два роки.
Після минулорічного сальто назад на тому рейлі я зробив це.
Успішно виконав.
Чесно кажучи, це одне з найкращих відчуттів.
Ура!
- Чуваче! - Прямо на низ твоєї лижі, чуваче.
Дякую всім за допомогу.
Тато багато в чому заново віднайшов себе.
Після того разу він уже не міг кататися на лижах.
І не міг лазити по горах.
Він шукав нові звершення.
На початку 70-х тато
з Роджером Брауном знімали фільм The Edge,
і вони провели кілька тижнів у Гранд-Каньйоні.
Жоден паралізований не пробував кататися на каяках.
Коли він знімав цей фільм зі стільця, помітив: «Гей.
Вони все роблять верхом тіла.
У мене лише вона й лишилась. Треба спробувати».
Він учився всупереч настановам усіх людей у лікарні Крейґа,
бо боявся виразок на шкірі, пролежнів,
боявся померти на річці.
У нього були паралізовані ноги,
а в каякінгу часто задіюються бедра,
бо якщо ти перекинувся, треба викрутити стегна
і одночасно веслувати
з того чи іншого боку, щоб вирівнятися.
І дійсно був момент, коли він ледь не загинув на річці,
бо через течію не міг нормально перевернутися.
Баррі провів багато місяців із найкращими інструкторами
і вигадав свій спосіб ескімоського перевороту на каяку.
Він розробив техніку.
Знайшов спосіб причепити три каяки до фургона.
Один з моїх старих улюблених девізів, приписаних лікарні Крейґа, -
це переоцінення рамок можливого.
І коли я думаю про Баррі, саме це й спадає на думку.
Він переоцінив те, що було можливо.
Баррі, будучи собою, як каякочник із паралічем,
пройшов усі найекстремальніші річки Заходу, включно з Гранд-Каньйоном.
Це багато для нього значило, бо він був позбавлений того,
що справді любив робити, пригод,
а каякінг повернув йому ці пригоди.
Він знайшов спосіб розважитися попри все.
Раніше він розважався інакше, але це був спосіб, який спрацював.
По суті, Баррі сказав:
«Я не дозволю візку визначати мене.
Я визначатиму себе через спортивні здібності,
які виходять за рамки того, що, на думку інших, може робити людина на візку».
Коли ви і ваша травма згодом трохи заспокоїтесь,
ви не думатимете про ходьбу.
Ще ви не ностальгуватимете про те, що робили раніше.
Почнете з цікавістю і задоволенням думати про те,
що можна робити зараз.
Після перелому спини чи шиї можна багато чого робити.
Деякі заняття вам сподобаються настільки, що ви не зможете стримати радість.
Ми готові до взльоту.
Так, крихітко.
Так, Треворе.
Так, пацани!
Так, пацани.
Уперед, крихітко.
Тревор поїде по головному схилу прямо під нами.
Добре. Три, два, один, старт.
Уперед, чуваче.
Божечко!
Сидяче катання на лижах дало мені свободу не бути в інвалідному візку.
Я можу дістатися куди завгодно на горі. Бути, як інші.
Повернення свободи дало мені сенс у житті.
Боже!
Ось у чому річ. Коли я на лижах, почуваюся вільним.
Я почуваюся повноцінним і дуже щасливим.
Це ковзання по снігу заспокоює мою душу.
О боже, так!
Так, пацани!
Чудово вийшло.
Коли катаєшся на лижах чи сноуборді,
треба адаптуватися.
Роблячи це зараз, я маю лише трохи більше адаптуватися.
РЕВЕЛСТОУК, БРИТАНСЬКА КОЛУМБІЯ
За кожним поворотом пухляк збільшується.
Він просто зник.
Так, пацанчику!
Так!
Після травми хребта
здається, що нічого не можна сприймати як належне.
Коли Тревор у горах,
по ньому це помітно.
Він на сидячих лижах, але його це не засмучує.
Три, два, один,
Тревор поїхав.
У ньому щось є.
Він просто сяє, коли там.
З нього наче виходить дим,
це щось надзвичайне.
Він не просто надихає людей, які, можливо, адаптовані
або мають щось, що їх обмежує.
Він надихає людей, схожих на нас із вами.
У них по десять здорових пальців на руках і ногах.
Вони дихають і живі.
Вони дивляться на Тревора і думають: «Я так не зможу».
Він не лише адаптивний спортсмен. Він спортсмен.
Тому, якщо хочеш підвищити свій рівень і робити такі речі,
просто роби все поступово.
- Гаразд. - Усе добре?
Так.
Гаразд. Якщо чуєш мене,
Трев поїде через десять секунд.
Трев через п'ять, чотири, три, два, один.
Твою ж…
Це найбільша скеля, з якої я зістрибував!
- Чуваче, GoPro таке… - Так, дивися, де ти приземлився!
Так!
У мене були надзвичайні дні.
Коли всі і все зустріте було в одному зі мною ритмі.
У такі дні
впевненість і гарний настрій ллються з мене і заражають незнайомців.
А в інші інвалідний візок перетворюється на гетто на колесах,
хромовану клітку, яка повністю блокує комунікацію.
Крапка.
Не турбуйте мене.
Сьогодні я паралізований.
Мене ніколи не зневажали за те, що я в інвалідному візку.
А співчуття я відчував.
Я зневажав себе.
Перше - проблема іншої людини…
а друге - моя.
Травма хребта - це відстій.
Багато людей дивиться на тебе і бачить інвалідний візок.
Це нічого, але ти - це не лише інвалідний візок.
Інвалідний візок - це частина тебе. Це твої ноги.
Люди підходять до мене і питають: «Що сталося?»
«Я зламав спину на сноуборді». А вони: «Ой, співчуваю».
І це все, що вони кажуть. А я тоді такий: «Чому ви співчуваєте?»
Типу: «Нічого, усе гаразд».
Вам треба співчувати тому, що справді мене чіпає.
Ось чому треба співчувати. Але люди не знають.
Тато закінчив з фільмами і почав писати,
став редактором газети «Нова мобільність».
Коли Баррі став редактором,
він міг достукатися до людей так, як раніше не міг.
Баррі й журнал висвітлювали дуже складні теми.
Вживання наркотиків та/або зловживання,
люди з ушкодженнями спинного мозку у в'язниці, сексуальність.
Жодна тема не була там табу.
Це був наче сміливий «Роллінг Стоун» для людей на візках.
Він говорив про страшну правду.
Програми випорожнення, контроль сечовипускання, -
усе те, що є табуйованим або забороненим у здорових людей.
Коли він травмувався, мені було цікаво, чи зможе він знову з кимось зустрічатися.
Тревор завжди хотів сім'ю.
Це для нього особливо важливо.
У мене може бути ерекція, але я не можу запліднити.
Це речі,
про які не думаєш під час травми,
про таке дізнаєшся пізніше.
Це справжнє життя.
Я із цим змирився.
Баррі та журнал уважали так:
«Життя з травмою хребта - це життя.
Життя з інвалідністю - це життя. Тож ми охопимо всі аспекти».
Це як ковток повітря для тих, хто думав, що цій сфері життя кінець.
Тато це висвітлив. Він підкреслив це.
Він говорив про хороше, погане, потворне і прекрасне
в сексуальності, коли ти травмований.
Ось на ньому все й відбувається.
Це адаптивне секс-крісло.
По суті, я пересідаю сюди, а потім просто розхитуюсь туди-сюди.
Після травми я не можу еякулювати, як колись,
а на ньому я відчуваю ті відчуття, тож…
Оббивка трохи зносилася, як бачите.
Думаю, треба її трохи підтягнути, оновити.
З ним я знову почуваюся чоловіком. Ось так.
З травмами спинного мозку є речі, до яких ти не готовий.
Відверто, кишківник і сечовий міхур - такі речі.
Коли в людей із пошкодженнями на певному рівні й вище
порушений контроль сечовипускання, це може статися будь-коли.
Ми збираємося з'їхати із цієї маленької кручі і…
День трохи сірий, але…
Просто спробую і відчую її.
Боже, я щойно весь обісцявся.
Я не хотів!
Гаразд.
Три, два, один, старт.
Поїхав!
Інциденти траплятимуться.
Тоді є два варіанти.
Це може спустошувати.
І спустошує.
Якщо захочете, потім це може стати кумедною історією.
Можеш дістати катетер із відділення з блискавкою в рюкзаку з GoPro?
Якщо не забуваєте пити воду,
ви пісяєте десь по 8-12 разів на день.
- Що ти там робиш, Треві? - Пісяю.
- Он як? - Так.
Чому ти за смітником?
Бо тут нема туалету.
І щоразу потрібен новий катетер,
щоразу, коли хочеш попісяти.
Якщо платити за них зі своєї кишені,
один катетер може коштувати до 18 доларів.
За день ця сума може сягнути 250 доларів.
За те, щоб попісяти.
Це просто нечесно.
Ага, сфотографуй це. Як трубочка висить.
Це аж занадто. Типу…
Така правда. Сувора правда.
Баррі розповідав, як одна дівчина написала йому,
що вона отетеріла
від однієї лише реклами про катетери та сечовипускання.
І що вона відчула, що десь справді існує спільнота.
Я не знала нічого про використання катетерів, супозиторіїв.
Це найпростіші речі. Заново вчитись ходити в туалет.
Це важко. Триває вічність.
Це непростий шлях.
Програма випорожнення - це рутина,
бажано щодня приблизно в один і той самий час.
Щоб узяти супозиторій, треба надіти гумову рукавичку,
вставити його в себе,
тоді треба чекати мінімум годину,
щоб кишківник точно повністю спорожнився.
Люди використовують так звану пальцеву стимуляцію,
коли палець вводять у задній прохід,
і це створює перистальтику та випорожнення кишківника.
На початку це може бути соромно.
Забирає багато часу.
Це одна з багатьох незручностей,
притаманних травмі хребта.
Навчитися жити з травмою хребта -
це все одно, що пірнати з аквалангом усе життя.
«Я сиджу на м'якій подушці?
Мій сечовий міхур повний?»
Такі речі треба постійно перевіряти,
бо їх не відчуваєш.
Жити з травмою хребта важко.
Я точно буваю ізольованим і в мене бувають злети й падіння.
Коли бачу, що люди ходять у походи чи роблять щось подібне,
інколи мене це засмучує.
Іноді мені так хочеться цієї нормальності.
З Тревом спілкуємось щотижня,
а часто й щодня.
По ньому видно, коли в нього поганий настрій, він тоді тихий.
Тоді є один спосіб, який я практикую. Коли Тревор такий,
треба його вивести на вулицю.
Треба змусити його знову робити те, що він любить.
Ми робимо лижі на замовлення,
але здебільшого робимо лижі для лижників з інвалідністю.
Допомагаємо людям повернутися на гору або відкрити це.
Чуваче, моя ідея буде геніальною, кажу тобі.
Я зрозумів це по телефону, це мене злякало.
Я тебе розумію.
- Ми прив'яжемо 15-сантиметрову петлю… - Щось до мого рота.
До твого рота?
Чуваче, ось у чому річ.
Якщо причеплю до руки…
Тоді буде лише одна для спуску.
Так, і я не хочу цього робити.
То ти хочеш це схопити ротом?
Ось що я кажу, розумієш? Ми ж тут адаптуємо речі.
Деякі користуються моторизованою лебідкою для розгону на рівній землі.
Здорові лижники тримаються за канат двома руками.
Але Тревору треба руки, щоб тримати опори.
Робимо систему швидкого випуску, щоб причепити канат до лиж.
Трос має бути короткий, щоб його відпустило. Логічно?
- Гаразд. Залишається спробувати. - Так.
Для нас це щось нове.
Ну, готовий?
Чуваче, це… крута штука.
ДЕНВЕР, КОЛОРАДО
Що таке, Треворе?
Я спітнів. Нервуюся.
- Ніколи не перестрибував через паркани? - Нє-а.
Для чого тобі це?
Бо такого ще не робили.
А я хочу.
Мене відбуксирують. Я потягну ротом за швидкий випуск.
А тоді я стрибну з того трампліна,
а приземлюсь он там.
Я паралізований, і зазвичай лише здорових видно на майданчиках для трюків.
Люди бачать мене у візку і такі:
«Стоп, ти на лижах катаєшся?»
Це смішно, бо люди навіть не знають.
Я просто хочу розвиватися, розширювати межі
та прогресувати.
Думаю, це і є кроком у цьому напрямку.
КОДІ ВАЙЛДЕР РЕЙ ПРОФЕСІЙНИЙ ЛИЖНИК
Так, Коді!
Як воно було?
Заклинює.
Ця штука заклинює.
Можна ще раз?
Ось так? Так добре?
- Так. - Так?
Гаразд. Просто тримай якнайдовше.
Тримай якомога довше.
Поїхали!
Бляха-муха. Чуваче.
- Це було дуже жорстко. - На шию, бляха.
Чесно кажучи, я…
Я знаю, що в мене вийде, але навряд чи шия витримає ще один.
- Так. - Звісно.
Якщо ти не хочеш, то я тебе точно не змушуватиму…
Я злюсь на себе, бо знаю, що все могло вийти.
Знаю. Просто знаю, що я б зміг. Я просто…
Що?
Завтра вранці не зможу поворухнути плечем.
Хіба сидячі лижі призначені для сальто? Ні.
Мета була повернути людей до катання на лижах,
а не робити сальто і перевертати 50-кілограмовий шмат металу.
Учора за вечерею і навіть через годину
я просто не міг… Воно боліло й боліло.
Я просто навіть не можу підійняти руку.
Дуже болить тут.
Ключиця чи плече. Одне з двох.
Плечі для мене дуже важливі, бо вони, по суті, - мої ноги.
Без них я не зможу штовхати візок, щоб пересуватися.
Це дико, коли ти прикутий до візка,
а потім думаєш: «Ну ось, мінус одна рука».
Я все ж пересуваюсь самостійно.
Частина… Половина тіла не працює,
а тепер іще одна кінцівка? Розумієш, про що я?
Тоді залишаєшся лише з однією з чотирьох робочих кінцівок!
Це точно тривожний сигнал, але
чи припиню я займатись цим? Ні.
Коли я познайомився з Баррі на початку 90-х,
його плечі вже починали здавати.
Він уже почав виснажуватися.
У свої останні роки,
попри те, що він сидів у електричному візку,
він був у гармонії із собою.
Не боровся з травмою,
не боровся із собою,
а почувався набагато комфортніше у своїй особистості.
Десь у 2003 році у Баррі діагностували рак сечового міхура.
Лікар сказав Баррі, як це на нього вплине,
що хіміотерапія ще більше знесилить
його слабке тіло.
І тоді вони знали, що рак сильно розповсюдився.
Він вирішив більше не лікуватися.
І все.
Ну…
що тут скажеш?
Я дуже за ним сумую.
Знаєте, знайомство з Баррі та спільна робота з ним,
яка переросла в близьку дружбу, -
це
кульмінація мого життя.
Він розсердився б за сльози.
Знаєте…
Дико те, що я дізнався…
Через чотири дні
моя дружина каже:
«Тобі прийшов лист».
Від Баррі.
Приголомшливий.
За два тижні по його смерті.
Гаразд.
«Дорогі друзі,
велика частина мого життя -
це дружба, яка розвивалася з роками».
«Як багато хто з вас уже знає, моє життя закінчилося.
Ти отримав цей лист тому, що я цінував нашу дружбу,
і хочу, щоб ти це знав».
«Я трохи засмучений, що йду трохи раніше, ніж очікувалося,
але не відчуваю трагедії.
Я прожив набагато довше, ніж міг
чи передбачив би
36 років тому після падіння з гелікоптера.
Я не боюся за своїх дітей,
які вже пішли своїми шляхами
і роблять це з дивовижним стилем і витонченістю».
«У мене було вдосталь кохання, пристрасна кар'єра,
життя, сповнене пригод, і все, чого я колись хотів.
Нічого не упустив. Ні про що не шкодую».
«Люблю вас усіх.
Ваш Баррі».
«Баррі».
Таким він був.
Якби я міг зачитати це його голосом, зробив би то невимушено і з усмішкою.
Пишучи некролог для журналу American Alpine Club,
я мусив зробити паузу
і задуматися,
яким було б життя Баррі, якби його не паралізувало.
Тато розділив своє життя на дві частини.
Перша частина - до нещасного випадку,
і друга частина - після нещасного випадку.
І лише в останні роки
він справді почав уважати це одним життям.
Усе це було, як він сказав, невід'ємною часткою одного й того самого.
Якось я спитала, яка половина його життя для нього важливіша.
І він відповів, що друга.
Він стільки всього навчився і виріс.
Він дав
надію людям з ушкодженнями спинного мозку по всьому світу і продовжує її давати.
Він навчав лікарів, страхові компанії,
громадськість
дивитися на інвалідність по-новому.
Він ніколи не хотів бути лідером.
Він ним став, але головне для нього було в тому, що він робив.
Він не оголошував себе лідером, нікого не кликав за собою,
але люди за ним йшли.
Серед лижників спадок Баррі живе в кулуарі Корбета.
Але він залишив набагато більше.
Ski The Outer Limits - це про розширення рамок можливого
і бажання переосмислити певні речі.
І, гадаю, розширення меж було частиною татової натури.
Він змусив людей переосмислити інвалідність.
Думаю, світ уже не буде таким, як раніше.
Спадок Баррі - це перетворення жахливого нещасного випадку
на чудовий подарунок
усім, із ким сталося схоже нещастя.
Він дав їм надію.
Дав їм те, чого вони не мали.
Таке божевілля згадувати все.
Просто… Я такий вдячний
бути там, де я зараз.
Не усвідомлюєш, що маєш, доки не втратиш. Ніхто не усвідомлює.
Але аналізуючи це,
я травмований і у візку,
але роблю наполовину більше того, що роблять здорові люди.
Це такий склад розуму. Просто йдеш і робиш.
Я точно боявся сюди повертатися.
Сильно боявся.
Це місце забрало в мене так багато,
а я хочу сюди повернутися. Хочу знову стати цілісним.
Я хочу замкнути це коло, щоб моє серце більше не боліло.
Одного дня ви травмувалися. Як вам це пережити?
Що як ви б вернулися до улюбленого спорту в місці, яке назавжди змінило ваше життя?
Наскільки б це вас надихало?
Думаю, саме це Тревор і взяв за ідею
і виніс на найвищий рівень.
Однією з головних цілей Тревора було стати першою людиною,
яка виконає подвійне сальто на сидячих лижах.
Перевал Вейл був для цього найкращим місцем.
Він сказав: «Мамо…
це…
моя гора.
Тут я зламав спину, сюди й повернувся,
і я борюся
зі своєю травмою.
Я борюся з тим, що сталося.
Я досягнув успіху…
і повернувся, мамо.
Я повернувся».
ПЕРЕВАЛ ВЕЙЛ, КОЛОРАДО 6 РОКІВ ПІСЛЯ ТРАВМИ
Молодець, сонце. Пишаюся тобою.
Глянь на трамплін, мамо.
Божечко!
Треворе…
Господи!
Ти жартуєш.
Де ти приземлишся?
Боже, Треворе.
Нічого собі.
А он там трамплін.
Гей, хлопці. За дві хвилини
Тревор перевірятиме швидкість.
Допоможіть Тревору підготуватися, щоб я міг зайняти місце і знімати.
- Вставляй. - Один, два, три.
У якому місці збираєшся з'їхати?
Коли потрапиш на нього, куди ти хочеш приземлитися?
Я завжди вибираю, куди приземлюсь.
Отже, я маю бути… коли я під'їду, -
гоп! Просто перестрибну. А тоді зачекаю.
- Як побачу… Маю переконатися… - Що вистачить часу в повітрі.
Вистачить. Гадаю… Але просто хочу переконатися, розумієш?
Бум!
- Так, сер. - Гаразд. Я готовий, чуваче.
Ваша травма - героїчна річ.
Від неї віє міфічним героїзмом.
Хочете бути героєм?
Річ у тім,
що вибір невеликий.
Померши для частини минулого,
пройшовши крізь вогонь ініціації
і подолавши всі перешкоди,
герой готовий зробити видимим
своє відродження як більш повноцінної істоти через повернення у світ.
Ми двічі народжені.
Уособлюємо для людства
його найбільші страхи перед катастрофою і найбільші надії на трансцендентність.
Ми стали на шлях героя
і в нас немає вибору.
Для інших наша трансцендентність - доказ нашої героїчної енергії та спрямування.
Для нас самих наша енергія і спрямування походять від потреби вийти за межі,
бо іншого способу вижити немає.
Берман на зв'язку. Перевірка ситуації. Що у вас?
Усе ще на горі.
Повідом секунд за 30 до старту.
- Гаразд. - Готовий?
Тридцять секунд до спуску. Потім почнемо п'ятисекундний відлік.
Ти впорався.
Усі готові починати.
Зрозумів.
Готовий.
Ми тут готові.
І тут теж готові.
Так, брате.
Гаразд.
Старт за п'ять секунд.
- Старт за п'ять, чотири… - Зробімо це.
…три, два,
один, старт.
Три, два, один.
Ура!
- Нічого собі. - Молодець, Треві!
Може, я там плакав, а може, й ні.
- Я так тобою пишаюся. - Боже мій.
Переродження, мамо.
- Переродження. - Переродження.
Остання порада,
останнє напучення і прощання.
Звісно, ми не часто обираємо пригоди.
Найкращі пригоди самі трапляються з нами.
Хитрий прийом життя з інвалідністю -
сприймати все як пригоду.
Таку, що наділяє кожну мить найавантюрнішими рисами.
Невизначеністю і ризиком,
повнотою і радістю,
зваженістю і сміливістю.
Ми кристалізуємо для себе та для інших
справжній факт і страх перед лихом.
Зміцнюючи цей образ, ми викликаємо співчуття і смуток.
Як продовжуватимемо,
станемо натхненням
для всіх.
Не треба боятися надихати.
Світу це вкрай потрібно.
А нам потрібен досвід непомірної віддачі.
Наш подарунок світу -
це подарунок світу
нам.
Усі,
як здорові люди, так і з обмеженими можливостями,
мають радіти своїм досягненням.
Баррі Корбет.
Гора Лукаут, Колорадо, 1980 рік.
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ БАРРІ КОРБЕТУ (1936-2004)
Й КОЖНОМУ, ХТО ПЕРЕЖИВ ТРАВМУ СПИННОГО МОЗКУ І ВІДНАЙШОВ СЕБЕ ЗАНОВО.
КОЛИ ПІДЕ З ПРОФЕСІЙНОГО СПОРТУ, ТРЕВОР ХОЧЕ ВІДНАЙТИ СЕБЕ ЗАНОВО
ЯК МОТИВАЦІЙНИЙ ОРАТОР І ДІЛИТИСЯ СВОЄЮ ІСТОРІЄЮ З ІНШИМИ,
ЯКЩО БАЖАЄТЕ ПІДТРИМАТИ ТИХ, ХТО ХОЧЕ ВІДНАЙТИ СЕБЕ ПІСЛЯ ТРАВМИ,
ВІДВІДАЙТЕ САЙТ WWW.HIGHFIVESFOUNDATION.ORG
Переклад субтитрів: Марія Подвісньова