Downloaded from YTS.MX
SNIMLJENO U SYDNEYSKOJ OPERI
Official YIFY movies site: YTS.MX
NA ZEMLJI NARODA GADIGAL PLEMENA EORA
HANNAH GADSBY: NEŠTO POSEBNO
Hej!
Hvala.
Udala sam se.
Znam.
Lijepo je.
Sviđa mi se.
O tome je ovaj cijeli nastup.
Znam. Bit će romantična komedija.
Bljak!
Ne, ali istina je da će ovo biti pozitivan nastup.
Da!
Da, bit će pozitivan nastup
jer vjerujem da sam vam ostala dužna.
Da.
Vukla sam vas kroz svoja sranja godinama
i ostali ste uz mene. Zahvalna sam!
Ali vrijeme je da se odužim.
To će ovo biti, pomalo „ta-da”. Da?
Oko sat vremena, samo ćemo se osjećati dobro.
Potrudit ću se da se prostorija relativnih stranaca
osjeća dobro zajedno, može?
Držim ruke gdje ih vidite.
Da? Ubacila sam malu lezbijsku šalu.
Rekla bih da smo dobro počeli.
Dobar početak.
Prije nego što krenem,
želim dati na znanje da svijet završava.
Ne želim da mislite da nisam svjesna. Jesam. Primijetila sam.
Gotovi smo. Pečeni smo.
Ali mislim da ja ne mogu to riješiti.
Ne večeras. Ne...
Ne u ovo vrijeme koje imam.
Tako da ću samo ignorirati to
i osjećat ćemo se dobro zajedno sat vremena.
Onda se možemo vratiti
i biti masovno izumiranje koje jesmo.
Jeste li spremni? Dobro.
Eto ga.
Jenney je ime moje supruge. Da.
Plješćete činjenicama.
Zovem je Jenno,
jer mi tako skraćujemo.
Misli da je to slatko i to je super.
To je dobar rezultat bez truda. Moraš biti sretna s time.
Znate što, bilo nam je vrlo teško naučiti
kako organizirati zaruke.
Jebote, heteroseksualci imaju puno osjećaja.
Puno osjećaja prema vjenčanjima. Nisam znala.
To je tako.
Pretpostavljam, jer tako dugo nisam bila pozvana,
nisam znala da je to posebna prigoda.
Tko je znao? Heteroseksualci.
Napravile smo puno pogrešaka, očito.
Imale smo tortu u obliku morskog psa.
Da. Naša je svadbena torta imala temu.
Da. Na vrhu je bila velika glava morskog psa. Samo...
Velika bijela psina. Hvala na pitanju.
Imao je dva ubojita oka, dva reda zuba,
jer činjenice.
Virio je iz vrha torte. Morski pas.
Imale smo one figurice koje su inače na svadbenoj torti.
Kako se zovu? Ukrasi za haubu? Nisam sigurna. Nije me briga.
Većina ima mladu i mladoženju, ali mi nismo, jer činjenice.
Imale smo dvije vidre
koje su se držale za ruke.
Znam.
U ustima morskog psa.
Ljudima se nije svidjelo.
Zbunili su se.
„Zašto imate blesavu tortu u obliku morskog psa? Ne sviđa mi se.”
Ne zvuče tako.
Tako ih ja čujem i to je važna razlika.
Ali imale smo dobar razlog za takvu tortu.
Htjele smo prevariti kršćanskog slastičara.
Da, htjele smo nasamariti kršćanskog slastičara
da napravi tortu za gej vjenčanje i...
uspjelo je. Rekla sam,
„Ne, nije svadbena torta. To mi je za deseti rođendan.”
Tako lakovjeran.
Vjeruju u bilo što, kršćani.
Dakle, on ide u pakao.
Svi moramo odraditi svoj dio u promicanju gej plana.
Šaljemo kršćanske slastičare u pakao jednog po jednog.
Vrlo učinkovit aktivizam, zar ne?
Nisam rekla za koga će biti pozitivan nastup. Trebala sam.
Osjećam se jako dobro.
Jedan od razloga zašto smo se Jenno i ja mučile vjenčati ispravno
jest činjenica da nijedna od nas nije razmišljala o tome,
ni planirala svoj posebni dan. Navodno biste trebali to činiti.
Kao rođena dama među nama,
trebala bi provoditi pretjeranu količinu vremena maštajući
o bojama i cvjetnim aranžmanima
na dan kad će te prodati. A ja...
Nikad nisam razmišljala o tome.
Dugo mi to nije bila opcija.
Sjetite se da sam odrasla u vrijeme
kad mi homoseksualke nismo smjele posvojiti ni komadić ceste.
Zar ne? A još manje udati se za nekoga koga smo htjele dirati.
Zašto bih tratila vrijeme?
Jenno je biseksualka
pa je tehnički mogla napola razmišljati o tome.
Ali nije. Zauzeta, prezauzeta.
Klasična biseksualka. Zar ne?
A? Ne?
Ne, nisam u pravu.
To je gadan stereotip.
Ali volim se hvaliti da sam oženila biseksualku.
Jer to uzruja određenu vrstu muškarca
koje jako volim uzrujavati.
Jer je ovo odluka.
A ti nisi bio.
Opet, nisam pojasnila za koga je ovo pozitivan nastup.
Svidjelo nam se naše vjenčanje. Moram to napomenuti. Bilo nam je super.
To je bila mala ceremonija kod kuće. Nekoliko prijatelja i obitelj.
Samo moji prijatelji i obitelj jer sam ja prioritet.
To je šala i nije moj najbolji rad,
tako da, bravo za vas, što ste tako toplo reagirali.
Dobro ste procijenili prostoriju. Bravo.
Ne, zato što je Jenno Amerikanka.
„Što? O, ne!” Raznolikost. Nema na čemu.
Zbog pandemije. Granica je bila zatvorena
pa njeni prijatelji i obitelj nisu mogli doći,
što je tužno.
Ali također, je li?
Jedno što ne razumijem kod kulture vjenčanja
jest pritisak prosidbe.
U to vrijeme između zaruka i vjenčanja,
u toj maloj međici vremena...
Baš je tako. Mala međica vremena,
jer to nije odredište, ali uzbudljivo je biti ondje.
U...
U toj međici vremena,
jedino što itko želi znati je „Kako si je zaprosila?”
Ja se pitam, „Ne želiš znati njeno ime?”
„Ne. Koga briga?”
Navodno trebaš zaprositi na plaži ili u suton ili takvo nekakvo sranje.
Može zalazak sunca. To je lijepo. Ali plaža? Odjebi.
Mrzim plažu.
Ne vjerujem pijesku.
Ne vjerujem. Nikad nije ondje gdje bi trebao biti.
Sigurno, šest mjeseci nakon posjeta plaži,
pronaći ću zrnce na sebi.
To je još jedna šala o međici ako malo razmislite.
Mali dijamant u grmlju. On kuži.
Navodno je prosidba velika, romantična gesta.
Daj sve od sebe ili završi sama. Zar ne?
Ne razumijem gdje bi romansa trebala živjeti
u prosidbi.
Koliko sam shvatila,
prosidba je, u najboljem slučaju, suprotno od spontanosti.
U najgorem slučaju, to je zasjeda.
U najboljem slučaju, partneri imaju sastanak.
Imaju sastanak i smišljaju plan. Predlažu prosidbu, što je čudno.
I onda sastave popis obveza,
na kojem su rekviziti i odredište,
plaža, možda.
Zatim jedan od partnera obavlja ono s popisa,
a drugi zaboravlja da je ikad bio uključen u plan.
Kad se prosidba konačno dogodi,
totalno su iznenađeni.
„Pogledaj taj prsten! O, Bože! Nikad nisam vidjela nešto tako lijepo!”
Jebeno prestani.
Ozbiljno. Ti si odabrala taj prsten!
Prestani lagati sama sebi.
Sramotno je.
Ali to je u najboljem slučaju.
Jer inače nema sastanka.
Jedan od partnera jednostavno pretpostavi da je jeben ulov.
Kakva drskost! I...
Koliko razumijem, u cis-hetero svijetu,
to je muškarac.
To je odvratna generalizacija, apsolutno.
Ali je i 100 % istina.
Sama sam istraživala.
Potvrdila sam svoju predrasudu.
Ali to je muškarac, što je zabavno.
Jer tko najbolje prihvaća odbijanje?
Muškarci koji misle da su jebeni ulov.
To je recept za dobar provod ako sam ga ikad čula.
Pristani i ženimo se.
Reci ne i uhodit ću te. Romantika!
To je zamka.
Hvala. Ljubazni ste.
Kao da vas treniraju.
Ja sam zaprosila Jenno.
Nisam morala. Nisam muškarac.
Istinski smo u queer vezi.
što znači da što se tiče podjele rada,
samo dijelimo poslove prema stvarnim vještinama
i tko god može biti jeban.
I djeluje. Zaista.
Gotovo uvijek zaboravimo iznijeti smeće.
Svaki tjedan, gotovo.
Zabavno je.
Ali zaprosila sam. Imale smo sastanak.
Odlučile smo da želimo tu privlačnu administrativnu privilegiju.
A onda nismo ništa poduzele. Bile smo zauzete. Klasika!
Da. A onda sam zaprosila.
Nisam...
Nisam planirala.
Nisam se probudila i rekla, „Danas je taj dan.”
Bila je to zasjeda za nas obje.
Nisam imala govor. Nisam imala prsten.
Nisam imala odredište.
Nisam kleknula. Jebeš to. Ja...
Zašto? Imala sam tri rekonstrukcije koljena.
Patele su mi spužvaste.
Zapravo mi je prilično bolno klečati.
Zato ne mogu spavati s muškarcima.
To je bila šala.
Čak ni nema smisla.
Postoje drugi puno važniji razlozi.
Zaprosila sam ovako. Učinila sam ovo.
Dobro istezanje.
Kažu mi, „Tri rekonstrukcije koljena. Jesi li sportašica?”
„Ne, ali jesi li ti detektiv?”
„Ne ide ti baš.”
„Sigurno si igrala netball. Loše za koljena.
Sigurno si igrala netball.” Odjebi! Igrala... Ne, nisam.
Netball je za drolje.
Neću igrati netball.
Ostajem pri tome. Netball je za drolje.
Da budem jasna, nemam ništa protiv netballa ni drolja.
Volim oboje, iskreno.
Samo volim to govoriti.
Dobro zvuči, znate?
Netball je za drolje.
Katarzično je. To je moja mantra.
To me držalo kroz pandemiju.
Jest.
„Ne mogu raditi. Netball je za drolje! Ma daj!”
Bila su to dobra vremena.
Često to govorim. Ali Jenno ne zna što je netball.
Neću joj reći.
Jer moraš održati tajanstvenost. Znate na što mislim?
Čak i da joj želim objasniti netball,
kako bih to učinila?
„To je kao košarka,
ali čim dobiješ loptu, pod je lava.”
Ljudi koji trče uokolo s podbradnicima, ali nitko ne zna driblati.
I neću je odvesti na utakmicu. Apsolutno ne.
Previše je ovoga.
Stalno. Samo...
Jenno je Židovka.
Znam!
Znam.
To je...
Trebala bih vam reći zašto. Imam puno ozljeda
jer imam takozvani problematičan hod.
Tako ga je liječnik nazvao. Problematičnim hodom.
Nije bio ginekolog. Nije zbog toga.
Vrlo je drukčije.
Zato ne mogu spavati s muškarcima.
Ne.
Tako sam zaprosila. Imala sam napadaj panike kad sam zaprosila.
Zašto ne? U kakvom vremenu živimo!
Jenno je rekla ono što mi uvijek kaže
kada sam u rasulu.
Rekla je da ne paničarim.
Što je samo po sebi sranje. Ne govorite to.
Ako vidite da netko ima napadaj panike, nemojte ga pitati paničari li.
„Jesi li pokušala ne paničariti?”
To je sranje.
Ali ono što Jenno kaže poslije funkcionira.
Rekla je, „Nemoj paničariti. Tko želiš biti?”
Moj mozak to čuje i...
U mom mozgu, kad imam napadaj panike, pitam se, „Što da radim?
Što bih trebala učiniti? Što je ispravno?”
A ona kaže, „Prestani. Tko?
Tko želiš biti?”
Moj mozak to čuje i kaže „Igra!”
Volim igre. Panika je gotova. Tako sam jednostavna.
Na taj je dan rekla, „Tko želiš biti?”
A ja sam rekla,
„Tvoja žena.”
Znam.
Slažem se s vama.
To je lijepo, zar ne?
Skoro pa je preslatko.
No očito to nije dovoljno za čuvare žanra.
Čuvari žanra prosidbe žele dokaz plana.
Žele malo truda. Žele kontekst u priči, a ja vam to ne mogu dati.
Da sam vam naslikala širu priču, ne bi bilo dobro.
Nije bilo romantike. Bila je smrt.
Neću o tome. Ovo je pozitivni nastup.
Ali samo da znate.
Ovo je pozitivni nastup. Nije zamka.
Ne radim ono po čemu sam poznata.
Namamim vas u lažni osjećaj sigurnosti. „Osjećam se dobro.”
A onda kažem, „Nemojte se osjećati dobro. Osjećajte se loše.”
To se ne događa ovdje. Ovo je pozitivni nastup.
Je li?
Ne, jest.
Jest.
Voljela bih to pretvoriti u romantičnu, divnu priču.
Stvarno bih. Ne želim stalno biti kontradiktorna.
Ali ne mogu.
Ne mogu to pretvoriti u lijepu priču.
I razočaravajuće je jer mi dobro idu priče.
Donekle sam i profesionalka sam, iskreno.
Ali ne mogu. A Jenno ne može pričati tu priču
jer užasno priča priče. Jebeno je loša.
To nije moje mišljenje.
Ja volim kako Jenno pripovijeda.
To je mišljenje svih drugih koji su je upoznali.
Ali ja volim kako priča priče.
Došli smo do faze u vezi kada pričamo priče u paru.
Znam. Ali... Istina.
I ja odbijam. Kažem, „Ti je ispričaj, Jenno.”
Možete vidjeti izraz užasa na licima.
„Ne! Trebala si pomoći.
Ti si profesionalka.”
„Na godišnjem sam. Hajde, Jenno.”
Svoje pripovjedačke vještine naslijedila sam od mame.
Jedna je od najboljih pripovjedačica.
Moja mama uvijek, ali baš uvijek,
ima dobro slijetanje.
To je nevjerojatna vještina.
Ali njezina supermoć,
njezina pripovjedačka supermoć jest da joj zbilja odlično ide
otimanje tuđih pripovjedačkih aviona
i slijetanje ravno njima na lice.
To je čudo, ali i zastrašujuće.
Drago mi je što mogu reći da se mama i Jenno dobro slažu.
To je olakšanje jer nisam stvorena
da se nosim s tom napetošću.
Da se moja mama i partnerica ne slažu, netko bi morao ići.
Morale bi. Provela sam analizu.
To bih bila ja. Ja...
Ja sam najslabija karika. Apsolutno.
Veliko olakšanje.
Moja mama nije poznata po ranoj ljubaznosti.
Jednom sam je upoznala s curom.
Rekla je, „Ne sviđa mi se.
I ne mora mi se sviđati.”
Znam. „Pošteno, mama.
Ali ona je ovdje.
Mogle smo razgovarati o ovome poslije.”
Nisam sama. Najmlađa sam od petero djece.
Svi su moji braća i sestre navigirali da dovedu supružnika.
Moj šogor ima sjajan odnos s mamom sad.
Ali u početku, teška borba.
Jer on je Irac, jako je blijed,
čak i po mojim standardima,
a ja sam omlet iz aviona.
Ali...
On je prozirni krumpir. Nevjerojatno je.
Mama ga je počela zvati Casper.
Kad je shvatila da mu se to ne sviđa, krenula je još jače.
Nekoliko je godina govorio, „Imam ime”,
a ona bi rekla, „Ne znam u čemu je problem.
Casper je prijateljski duh.”
Kao činjenica i prijetnja sve u jednom.
Ali mama i Jenno odmah su kliknule. Upoznale su se nakon mog nastupa.
Zabavna činjenica, Jenno je moja producentica.
Ondje je.
Da.
Za slučaj da se pitate gdje je ravnoteža moći,
dok ja na pozornici pričam našu priču,
Jenno ima potpunu kontrolu nad svjetlima i zvukom.
Dakle...
Eto je.
Prijateljski duh.
Upoznale su se nakon gaže.
Jenno, kao producentica, uvijek nosi ruksak.
To je njezin stil producentice. Uvijek nosi ruksak.
Tamo je sav posao.
Kad je mama upoznala Jenno,
imala je ruksak.
Mama ju je pogledala i rekla,
„Zdravo, Istraživačice Dora.”
Jenno je samo rekla, „Hvala.”
„Ona me vidi.”
Ali mama i Jenno razgovarale su izvan mog dometa te večeri,
kad su se upoznale. Ja to ne bih tako odigrala.
Da se mene pita, mama i Jenno nikad ne bi bile same.
Mama je previše opuštena. Ne vjerujem joj.
Ali one, odmah.
Jenno je podnijela izvješće idući dan.
Pod izvješćem, mislim
da je ponavljala što joj je mama rekla,
iznova i iznova
u uzaludnoj nadi da će jednog dana imati smisla.
Ne.
Rekla je, „Hannah, tvoja mi je mama rekla...”
Jenno je Amerikanka,
ali kad ja pričam, zvuči kao Australka.
Mislim...
da se morate potruditi jer neću govoriti s naglaskom.
Nemam vremena.
Nemam vremena za sve one zvukove „r”
na kojima inzistiraju. Dosadno je.
Nijedna druga nacija koja govori engleski
ne rabi riječ „ruralno” u neobaveznom razgovoru.
Postoje mnogo učinkovitiji načini da se kaže „ne u gradu”.
Ne za njih. Kažu, „Ja sam iz ruralne Amerike.”
„Jesi li, kompa? Ja živim u grmu.”
Jenno je našla „r” u mom imenu. Hannah.
Ni nema ga.
Kaže, „Hannah...” Vidite, neću s naglaskom.
„Tvoja mi je mama rekla da vadi novac iz banke
kako bi uštedjela...
...za zube.
Hannah, ona uzima novac iz banke
da uštedi za zube.
Hannah? Hannah?
Slušaš li me? Hannah, tvoja mama
vadi novac iz banke kako bi uštedjela za zube.
Znaš da su to tri odvojene ideje? Nisu povezane.
Ali jesu u glavi tvoje mame.
Hannah, ona uzima novac iz banke
da bi uštedjela za zube.
Hannah, to nema smisla.”
A ja kažem, „Znam!”
Godinama slušam mamin plan za štednju zubi.
Svakog dana mirovine izvadi deset ili petnaest dolara
i stavi ih u posebnu ladicu.
Kaže, „Ako ostavim novac u banci, Hannah,
potrošit ću ga.”
Sjećam se kad je mama dobila prve lažne zube.
Bilo je to uznemirujuće razdoblje mog života.
Bila sam tinejdžerka, a kad ih je dobila,
bili su preveliki.
Iz nekog razloga,
nije ih zategnula nekoliko godina.
Samo su zveckali uokolo.
Kad god bi se pomaknula,
gornji bi dio pao i potpuno joj transformirao lice.
Bila bi ljuta,
a onda bi se pojavio ogroman, prekrasan osmijeh.
Rekla bi, „Možeš otići od kuće ako želiš.
Nisi dobrodošla ovdje.”
Bilo je...
Bilo je još gore kad je zijevala.
Jer kad bi zijevnula, gornji bi dio pao,
a donji bi otišao prema gore
i našli bi se u sredili.
Jeste li ikad vidjeli da netko zijeva stisnutih zuba?
To je uznemirujuće na vrlo primitivnoj razini.
Jer im tijelo govori, „Opušteno”,
a lice govori, „Ulovit ću te.”
Ali sviđa joj se Jenno.
Rekla je, „Sviđa mi se. Nije seronja.”
Što je najveća pohvala.
Morala sam pitati tatu što misli jer ne cinka, ne o svojim osjećajima.
Pitala sam ga...
To je zaslužilo više, ali kako želite.
Cinka o svojim osjećajima. Sviđa mi se.
Izbacit ćemo to jer nije bilo reakcije.
Radi se o tome što vi mislite o nastupu. Nisam vezana.
Dobro, evo nas.
Pitala sam tatu što misli o Jenno.
Rekao je, „Da. Da.
Da, ja... Uglavnom.
Da, da. Uglavnom...
Što tvoja mama misli? Vjerojatno...”
Tata ne zna pričati priče.
Moj je tata najgori pripovjedač.
Istodobno, moja je mama najbolja.
Jedan od mojih omiljenih sportova
jest gledati tatu kako pokušava pričati priču ispred moje mame
jer je to izluđuje.
Možete vidjeti kako vibrira
i čeka prvu priliku da otme njegovu priču.
Ali stvar je u tome što ne možeš oteti tatine priče
jer nikad ni ne polete.
Nikad.
Kaže, „Ne znam jesam li ti rekao. Neki dan, išao sam u dućan
po mlijeko.
Ali ustao sam oko 15 do sedam.
Inače ustajem oko šest i 15,
šest, kako kad. Ali zaspao sam.
Nekoliko noći ranije nisam mogao spavati,
jer je Margaret nazvala i bio sam malo uznemiren.
Nikad ne nadoknadiš san iduće noći.
Tek nekoliko noći poslije.
Tako da sam spavao do oko 15 do sedam i...
To je značilo da kad sam krenuo po mlijeko,
već je krenuo školski promet. Ajme meni!
Ajme meni! Pretpostavljam
da pokušavaju izbjeći gužvu na glavnoj cesti
pa prolaze pokraj nas. Pretpostavljam da svi to rade.
Glavna je cesta prazna. Toliko ih je.”
I vidite mamu. Ona je...
„Hoćeš li začepiti?”
A tata kaže, „Pokušavam ispričati priču.”
Ona kaže, „To nije priča, Rogere.
To je popis činjenica koje si zapamtio
na putu prema tome da postaneš dosadan čovjek.”
Brutalno!
Moj se tata ne uzrujava. Kaže, „Je li netko za čaj?”
„Imam mlijeka.”
On je vrlo blag čovjek, vrlo blag.
Odgojni stil mojih roditelja bio je loš policajac, usnuli policajac.
To je bio njihov đir.
Tata nikad nije vikao na nas djecu.
Vrlo je tih. Samo je jednom podigao glas,
i bilo je šokantno. Nikad neću zaboraviti.
Bilo je tako suprotno od osobe koju sam znala.
Dogodilo se to
da mu je ispalo malo sira
i pas ga je pojeo.
To je njegova granica.
Nije bio ni neki fini sir.
Obični cheddar.
Ali to je bio njegov sir,
i ispao mu je
i pas ga je pojeo.
„Gubi se odavde, prokleti mješanče!
Hajde! Pusti to!”
A pas...
Moj brat i ja gledali smo ga, „Tko si ti?”
Tata kaže, „Da. Dovraga.”
Morala sam ispljunuti. Izrezat ćemo to.
Godinu sam dana na turneji.
Svake se večeri obvežem na to.
Progutaj
lažni sir.
A u glavi mi je samo, „Ne. Bio je na podu.”
Ali nije. Nije stvarno.
U mojoj glavi, to nije važno.
Ne mogu se pretvarati da gutam lažni sir.
Zato vjerojatno ne mogu spavati s muškarcima.
Hej!
Ne.
To nema smisla.
Imala sam puno cura prije Jenno.
Ne hvalim se, ali bilo je puno.
Nisam namjeravala biti netballerica. Ja...
Nisam baš dobra u povezivanju,
a čini se da je to veliki dio veze.
Nije bilo ništa dramatično.
Većina mojih veza završila je uzajamnim iscrpljivanjem.
Jednom me cura ostavila jer me uhvatila u laži.
Osobno sam bila oduševljena
jer jako loše lažem.
Ne mogu se ni pretvarati da gutam sir i onda vam to prešutjeti.
Da bih mogla lagati,
a onda čuvati tu tajnu da tako izdam nečije povjerenje,
to mi se činilo kao znak sazrijevanja.
„Jednog ću dana postati pravi dječak.” Znate?
Reći ću vam što se dogodilo. „Mislili smo da ti možemo vjerovati.”
Cura me pitala želim li sladoled.
Znam. Visoki ulozi.
Pristala sam jer sam htjela sladoled.
To nije bila laž. Nisam čudovište.
Ali ovako sam pristala.
„Da. Ja vrištim, ti vrištiš, svi vrištimo za sladoled.”
Rekla je, „Ajme! Jesi li sad to izmislila?”
„Da, jesam. Da.” Znam.
Zašto ne?
Prilično sam sigurna da sam se namjeravala ispraviti.
Nisam mislila da ću čuvati tu tajnu.
Ali onda sam dobila sladoled i zaboravila.
Šest mjeseci poslije saznala je...
da ipak nisam tako nadarena pjesnikinja.
Bila je jako uzrujana.
Rekla je da sam joj lagala.
„Kako da ti ikad više vjerujem? Lagala si mi.”
Na kraju sam rekla, „Iskreno, mislim da ja ne bih trebala biti odgovorna
za zastrašujuće rupe u tvojem općem znanju.”
Znam.
Mislim da to spada u kategoriju lošeg povezivanja.
Moj najgori prekid, ja sam prekinula,
i to jako loše jer nije potrajalo.
Prekinula sam s djevojkom i ništa se nije dogodilo.
Sve je ostalo točno onako kako je bilo.
Poput obrnutog ignoriranja. Bilo je jako intenzivno.
Bila sam toliko šokirana da sam pokušala opet nakon tjedan dana.
Rekla sam, „Ne želim biti u ovoj vezi,”
a ona je rekla, „Da, ali ja želim.”
„Mislim da to ne funkcionira tako.”
„Mislim da obje moramo reći 'da'
ili je 'ne'.
Potreban je pristanak.”
I rekla je, „Da, i kako ti to ide?”
Znam.
Iskreno, ne sjećam se kako je ta veza doista završila.
Mislim da smo prekinule.
Ali nemam puno uspomena na to doba svog života.
Bilo je to davno, prije dvadesetak godina
i nije bilo sjajno razdoblje mog života.
Kad se radi o usranim situacijama i usranom životu,
nikad se ne dogodi da ti je život usran, a tvoj mozak to želi zapamtiti.
„Sačuvajmo ovo za malo nostalgije poslije.”
Ne. To je samo juha uspomena.
Samo je baciš iza. Što god.
To je juha uspomena.
Imam samo jednu jasnu uspomenu na tu vezu
i izgleda kao filmska najava.
Znate kad gledate filmsku najavu i jako je napeta,
a na kraju imate puno pitanja
i nemate nikakvu želju gledati to sranje?
Tako to ide.
Vozile smo se kasno navečer.
Moja je djevojka vozila. Ja nisam.
Tako funkcioniraju auti.
I...
Ne znam odakle ili kamo smo išle,
ali bila je seoska cesta, vrlo mračna. Jedina su svjetla bila naša.
Bilo je šljunkovito.
Ona ima pomalo olovnu nogu i vozi prebrzo.
A onda je odjednom pritisnula kočnicu.
Kamion leti posvuda. Zastrašujuće je.
Napravio je puni krug i stao u oblaku prašine.
Ali izašla je
prije nego što je shvatila da smo stale.
Nisam imala pojma što se događa.
Otrčala je ispred kamiona i sagnula se.
Nisam je mogla vidjeti. Pitala sam što se događa.
Kad je ustala,
držala je mrtvog zeca za uši.
Da, Znam. Slušajte se.
To je odgovor većinski lezbijske publike.
Zar ne?
Mali je zec ozlijeđen i odmah mislite, „Najgore.”
A činilo se da ste u redu dok sam vam govorila
o svojoj gotovo nasilnoj vezi.
Evo vas.
Mrtvi zec?
Uglavnom, drži mrtvog zeca i smiješi se.
Zbunjena sam. Ne znam kako bih se trebala osjećati,
ali mislim da sreća nije pri vrhu liste.
A ona je rekla, „Čisti pogodak.”
Znam. Pitala sam se jesmo li igrale igru, a ja nisam znala?
Kaže, „Odnijet ću ga kući psima.”
„Ne, jebote. Daj.”
A onda je rekla nešto najgore što sam ikad čula.
Rekla je,
„Mislim da ću ga oderati sada.”
„Ne. Zašto?
Kako?”
A onda sam saznala.
Opet se sagnula. Nisam je mogla vidjeti. „Koji se vrag događa?”
A kad se ustala,
imala je zglob malog zečića u zubima.
Da, jebeno začepite.
Niste je vi ljubili poslije.
Znam.
Ovako ide,
pokušava ga dobro uhvatiti.
Vidite. Čujete...
A onda ga samo oguli.
To je samo jedan pokret. To je...
To je bilo najnevjerojatnija i najsjebanija stvar koju sam vidjela.
Bio je to najluđi magični trik koji možete zamisliti.
Jer nema skrivanja.
Vidite sve,
a ipak je trik.
Jer ona kaže, „Imam jednog zeca.
Sad imam dva.
Jedan je crven.”
Znam.
Ne biste gledali taj film, zar ne?
Postalo je pomalo mračno. Priznajem.
To je najmračniji dio ovog nastupa, dobro?
To je to. Sve je svjetlije odsad.
Upoznala sam Jenno, što je olakšanje, jer inače...
Vrlo komplicirani nastup o lažnom predstavljanju.
Upoznala sam je u vrlo čudnom razdoblju.
Bila je producentica,
moje predstave Nanette na maloj Broadway sceni.
Bila je prva Amerikanka koju sam upoznala kad sam stigla
i očito sam rekla, „Hajde. Poslužit ćeš.”
Ne. Očijukala sam.
„Zdravo, gospođo.”
Vrlo je učinkovito.
Upoznale smo se oko šest mjeseci
prije nego što mi je Netflix preokrenuo život.
Sada shvaćam da nisam iskoristila tih šest mjeseci mudro.
Uglavnom sam drijemala.
Volim spavati. Što reći?
Shvaćam da sam se u tih šest mjeseci
trebala pripremati za slavu.
Ne možete doći na to tako nespremni
jer će vas sjebati i vi ćete sjebati.
Iskreno, morate se pripremiti za slavu.
Ako išta naučite iz ovog nastupa, neka bude to.
Pripremite se za slavu.
Budite spremni.
Ne brinite se zbog prirodnih katastrofa. Pripremite se za slavu.
Nemojte je očekivati. To je odurno. Ali...
Ako se slučajno proslavite,
budite spremni,
jer ja nisam bila i napravila sam kaos od toga. Apsolutno.
Da sam bila spremna, kad sam upoznala Ruby Rose,
i rekla mi je kako misli da sam nevjerojatna,
da sam bila spremna,
ne bih joj se smijala u lice.
Ne znam što sam mislila. Nije bilo zlonamjerno.
Samo sam zaboravila da ona nije slika.
„Zašto razgovaraš sa mnom? Vračanje!”
Da sam bila spremna na slavu,
kad sam srela Jodie Foster...
Da.
Ne. To mi je bio drugi put da sam srela Jodie Foster.
A slučajno mi je bio i rođendan.
Ja sam to znala.
To se očekuje, zar ne?
Nije bilo očekivano
da će i Jodie Foster znati da mi je rođendan.
To je kul dok se malo ne udaljite, a onda je malo jezivo.
Ali stigla je s poklonom za mene.
Znam.
Dobila sam rođendanski poklon od jebene Jodie Foster.
Znam!
Malo konteksta.
Nije dobro.
Sjebala sam, sjećate se?
Dobila sam rođendanski poklon, i to sjajan.
Bananagrami. Jebeno...
To je odličan poklon.
Volim igre. Volim riječi.
Volim praktične torbice.
Volim kalij metaforički.
Dar koji neprestano daje.
Da sam bila spremna na slavu, primila bih poklon
i rekla, „Hvala. To je tako ljubazno. Baš ste velikodušni.
Vi ste iduća kraljica?”
Ili nešto.
Ali nisam bila spremna.
Znate li što sam rekla?
„Već imam bananagrame.”
Znam.
„Zakasnila si. Više sreće drugi put.”
To bi bio podtekst.
Da sam bila spremna na slavu, kad sam upoznala Richarda Curtisa,
znala bih tko je on.
Znao bih da je on odgovoran
za romantične klasike Ja u ljubav vjerujem i Zapravo ljubav.
Da sam bila spremna,
kad me pitao koja mi je omiljena romantična komedija,
možda bih imala diplomatski odgovor.
Možda neki njegov film.
Ali nisam bila. Znate što sam rekla?
„Ne volim romantične komedije.”
Znam.
Richard zna kako biti slavan. Bio je vrlo ljubazan u tom trenu.
Preokrenuo je taj razgovor. Bez treptaja,
pokazao je jasan put iz neugodnosti koju sam upravo stvorila.
Vrlo jasan put kojim nisam krenula.
Rekao je, „U redu je. Nisu za sve.”
„Ali što ti se toliko ne sviđa kod romantičnih komedija?”
Rekla sam,
„Ne sviđa mi se kako zvuči ljubljenje.”
Ne znam zašto.
Iskreno, ne znam...
Nije uvijek lakše poslije bitke.
Ponekad se osvrnem na to i još uvijek ne znam zašto sam to rekla.
Drugi komplicirajući čimbenik mog života kad sam upoznala Jenno
jest to što su mi nedavno dijagnosticirali autizam.
I još uvijek sam otkrivala što to znači za mene.
I da budem jasna, veliki dio toga
bilo je to da ne volim zvuk ljubljenja.
Ali kad smo se upoznale,
učila sam o tome gdje sam na spektru
i dogodilo se to
da smo učile zajedno dok smo radile
i to mi je bio blagoslov.
Jer, čini se, da mi treba vanjska perspektiva,
jer nemam pojma što radim
tri četvrtine vremena.
Jenno i ja doživimo istu situaciju,
a poslije idemo kući i raspravljamo.
Ja kažem, „Ovo se dogodilo”,
a Jenno pita, „Gdje si ti bila?”
Znam.
Dat ću vam dobar primjer. Osjetila mi rade drugačije,
a jedna od posebnosti je da su mi dlanovi vrlo osjetljivi.
To je malo naporno.
Dogodi se to
da kad držim nešto malo i nepravilnog oblika,
mogu postati vrlo živčana, čak i ljuta.
Zato ne mogu spavati s muškarcima, zapravo.
Ne!
Nema smisla, ali složili ste se.
Volim govoriti „malo i nepravilnog oblika”. Zabavno je.
Kad držim nešto malo i nepravilnog oblika,
i naljutim se i moram to brzo ne držati.
Kužite?
Kažem joj, „Ispadaju mi stvari. Nespretna sam.”
A ona kaže, „Ne. Nije ti ispalo to.
Pogledaj koliko je daleko.”
Došlo je do izražaja
kad sam prvi put srela Jodie Foster.
Došla je gledati nastup, a poslije je došla iza pozornice.
Kakva čast!
Zar ne? Bilo je jako dobro. Razgovarale smo.
Tijekom razgovora,
napisala mi je svoj broj na komadiću kartona.
Uzela sam ga i...
Ne tako, naravno. Bilo je profesionalno. Ovo je posao.
Nije... Udana je. U redu je.
Iako sad kad to kažem naglas, ne mogu biti sigurna.
Sad je ionako prekasno, zar ne?
Ne, strogo profesionalno. Zapisala je broj.
Mislim.
Uzela sam ga, razgovarale smo,
a onda sam ga počela trgati.
Pred njezinim jebenim licem.
„Hvala na broju. To ja mislim.”
Nisam znala da to radim.
To sam saznala poslije iz Jenninog izvješća.
Bila sam u zoni.
Zar ne? A onda sam ga strgala pred njenim licem
i otišla ga baciti.
Pred njezinim jebenim licem.
Onda sam osjetila ruku kako ide unazad i okrenula sam se.
Jenno je bila ondje i rekla, „Stavit ću to u ruksak.”
Znam!
Kakva kraljica!
Apsolutna prvakinja.
Tako funkcionira naša veza.
Kao curling.
Da, preslatki zimski sport.
Ja sam divovski pak.
Svako jutro imamo sastanak i kažemo,
„Ovdje trebaš ići danas.
Ovoliko ćeš brzo ići. Pratit ćeš ovu liniju.
Na ovo bi mogla naletjeti usput.”
Onda me pošaljemo van,
a ja ne mogu ništa poduzeti u vezi toga.
A Jenno je ispred ovako...
Naporno radi.
Puno se brinem
da je omjer četkanja i paka previše jednostran u našoj vezi.
Želim pomoći Jenno.
Želim se brinuti za nju kao ona za mene.
Ali Jenno je nevjerojatno sposobna.
U svemu!
A ja nisam.
Ide mi ovo.
Odlično mi ovo ide.
Ali ovo se ne događa u prirodi.
Ne događa se nigdje drugdje.
Ovo se događa samo zato što Jenno producira.
To je za tebe.
Ponekad pokušam.
Pokušavam četkati za Jenno. Pokušavam biti junakinja,
i svaki put bez greške,
sjebem.
Jednom sam pokušala biti junakinja,
i svejedno sam sjebala,
ali to je bio tako spektakularni istinski neuspjeh,
da sam prošla puni krug i pogurnula uspjeh s leđa.
Jesam. Bilo je nevjerojatno.
Vodile smo pse u šetnju.
Imam nekoliko pasa. Šećemo ih.
Jenno je ispred. Daleko je ispred mene.
A ja sporo hodam.
Kad smo tek počele šetati pse skupa,
nikad me ne bi napuštala
jer se bojala da će moji psi uhvatiti zeca.
Morala sam reći, „Pogledaj moje pse.”
Oni su...
Kao da je Švedski kuhar jebao ovcu.
Oni idu...
Moji psi ne love zečeve.
Jednom sam vidjela kako love zeca
i zecu je dosadilo.
S vremenom se smirila.
Shvatila je da moji psi ne love zečeve
pa je krenula šetati svojim tempom.
A ja sam bila daleko iza.
Hodam sporo, ali sam imala i problem za riješiti,
a ne mogu hodati i razmišljati u isto vrijeme.
To je dio problematičnog hoda.
U šetnji smo.
Trebala bih dati malo više konteksta.
Bile smo na svjetskoj turneji,
a onda smo se vratile u Australiju da se odmorimo.
Trudim se.
Jenno je trebala doći na nekoliko tjedana.
Ali to je bio ožujak 2020. godine.
Ono što je za Jenno počelo
kao zabavan, mali odmor u čudnoj, novoj zemlji s novom partnericom
vrlo se brzo pretvorilo u talačku situaciju u grmu.
Da?
Uglavnom smo bile dobro tijekom pandemije.
Znate, usponi i padovi, netball je za drolje i sve to.
Ali igrale smo puno igara. Obje volimo igre.
Ne igrice uma, nego igre.
Prvi sam put igrala Pogodi tko? s Jenno.
To je bilo otkriće. Nismo imali Pogodi tko? u djetinjstvu.
Previše otmjeno. Previše pokretnih dijelova.
Naša je obitelj igrala trik-trak. Obožavam to.
Aktovka za trik-trak
bio je najotmjeniji komad namještaja u našoj kući.
Onaj dvobojni smeđi skaj. Njam!
Obožavam tu aktovku. Kad nitko nije igrao trik-trak,
hodala bih po kući s njome i govorila, „Imam posla.”
Jedno kratko vrijeme,
koristila sam je kao školsku torbu.
„Ne idem u školu. Na poslu sam.”
Jesu li me maltretirali? Apsolutno.
Ali ljepota je u tome što nisam imala pojma.
Govorili su, „Lijepa torba, glupačo.”
Ja bih im se zahvalila.
Došlo je do toga da me brat morao upozoriti.
„Ne možeš to više nositi u školu. I mene maltretiraju.”
Rekla sam da sam na poslu. Kod kuće.
Nikad nisam igrala Pogodi tko?
i Jenno mi je ljubazno ponudila da mi objasni pravila,
a ja sam arogantno rekla da ne treba.
„Vidjela sam reklame. To je dječja igra.”
Ovo mi je bilo prvo pitanje
dok sam igrala Pogodi tko? s 42 godina.
Rekla sam, „Dobro, prvi ti je dan na novom poslu.”
Znam.
Bit će još gore.
„Prvi ti je dan na novom poslu.
Puno je toga za naučiti.
Stalno griješiš. Svi su ljubazni,
ali nisi sigurna koliko će trajati njihova velikodušnost,
pogotovo jer ih zoveš pogrešnim imenima.
Vrijeme je za čaj. U sobi si za odmor.
Skuhaš si čaj da se pribereš i smiriš.
Onda tvoja osoba uđe s tim licem.
Želiš li ih ošamariti?”
Znam.
Na što je Jenno rekla,
„Ne”.
I „Ajme“.
Onda je rekla, „Hannah, mislim da ne čitamo lica jednako.
Zašto smatraš ovo lice tako pogodnim za šamar?”
„Sjajno pitanje. Hvala na pitanju.”
Ponovno sam pogledala i kažem,
„Aha, da, zapravo ih dosta to ima.
Znam.
Vidiš li im zube?”
Na što je Jenno rekla, „Misliš,
smiješe li se?”
Znam.
Ispostavilo se da mi se ljubaznost čini prijeteće.
To možda ima veze s mojim autizmom.
Ali možda ima veze
s onih par godina kad je mama imala lažne zube.
Ne? Priroda ili odgoj.
Nikad nećemo saznati.
Bila sam dobro tijekom pandemije. Hvala na pitanju. Ja...
Ne trebam mnogo ljudske interakcije da bih sačuvala dušu.
Ali sramim se priznati da mi nije palo na pamet
da Jenno možda ima drukčije iskustvo
kao Amerikanka u stranoj zemlji, zarobljena tijekom globalne pandemije
u grmu, kao što sam inzistirala da to zovemo.
Da? Nije mi palo na pamet
dok je nisam čula kako razgovara s jednim od mojih pasa,
što je trebalo biti upozorenje.
Nekako nije bilo.
Rekla je, „Douglase,
nisam imala vremena za pse prije pandemije.
Iziskuješ puno posla.
Ali sad si mi najbolji prijatelj.”
Znam.
Jasper je bio odmah pokraj.
Znam.
Ne. U redu je. On je iz azila. Zna svoje mjesto.
To je najžešća šala koju možeš ispričati pred lezbijskom publikom, ne?
Napad na životinju iz azila.
Žestoko!
To su samo šale. Volim ga. On je moj princ. Bez brige.
Uglavnom...
Čula sam to i bila sam malo zatečena.
Nije mi bilo drago čuti to jer sam ja Jennina partnerica.
Ja sam njena poslodavka.
Onda sam tijekom tog razgovora saznala
da sam vlasnica njenog najboljeg prijatelja.
To nije baš sjajno. Ne sviđa mi se takva raspodjela moći.
Tada sam odlučila
da je moj zadatak pomoći Jenno da se poveže sa zajednicom.
Kasnije tog poslijepodneva šetale smo pse,
a Jenno je bila ispred s njenim najboljim prijateljem Douglasom.
Ja sam bila iza,
gotovo u zastoju, jer je to težak problem. Zar ne?
Ideja da ja mogu socijalno pomoći bilo kome jebena je šala.
Nisam riješila to tog dana. Ne želim da mislite da tamo idemo.
Nisam riješila problem.
Riješila sam ga šest mjeseci kasnije. Jesam. Sasvim slučajno.
Bilo je to između različitih varijanti.
Znate, ona mala međica vremena
kad smo mislili da je kraj?
I onda je odjednom bilo „Omicron”. Znate?
Bila sam u trgovini
i vidjela sam plakat nogometne momčadi
i pomislila, „To je to.”
„Sjajan način da se Amerikanka poveže s malim gradom u Australiji,
bavljenje sportom koji nikad nije vidjela.”
Odnijela sam plakat kući,
„Pridruži se ženskom nogometnom timu.”
A ona je rekla, „Uzela si plakat.”
„Da. Činjenice, informacije.”
Pitala je, „Želi li možda još netko te informacije?”
„Ne znam. Ne znam kako timovi funkcioniraju.”
Ali pridružila se timu, Tigrovima.
Znaš što im je moto kluba?
„Kako se usuđujemo zakazati?”
Ne znamo ni u kojem je to vremenu.
Govoriš li to prije utakmice ili poslije utakmice?
Je li to motivacija ili posramljivanje ili genijalna kombinacija?
Ne znam.
Genijalno je.
Došla je doma s prvog treninga
s puno priča.
Pitala sam kako je prošlo. Rekla je,
„Ne zovu ga nogomet.
Zovu ga nogač.
I ne smiješ bacati loptu.
Smiješ je pljusnuti prema prijatelju.”
Onda je rekla, „Volim obaranje,
ali čim čuješ zvižduk, moraš pustiti.
Dobiješ kaznu od 50 metara.
Ne znam koliko je 50 metara pa mi je to nebitno.
Nabrojala sam sedam crvenokosih u timu. To se čini mnogo.
Tri su inzistirale da su jagodasto plave,
ali ne vjerujem u to.
Ovo je anegdota,
ali čini se da samo 40 % ekipe zna tko si.
Ostalih 60 % radije bi razgovarale o krumpiru.”
Dok sam sjedila i slušala Jenno,
shvatila sam što toliko volim u njenim pričama.
Jer to što imamo nije priča.
To je
popis činjenica.
Jer sam se udala za svog jebenog oca.
Apsolutno.
Za razliku od moje mame, ja obožavam to.
Jebeno obožavam. Sviđa mi se.
Skuplja tako sjajne činjenice.
Većina je bitna. Neke su pomalo čudne.
Ostale su totalno nejasne, ali kasnije postanu bitne.
Izvrsna je. Ali nije samo skupljanje činjenica
nego način na koji ih slaže.
Ona je kao Brâncuşi činjenica.
Jer misliš da ideš nekamo.
Onda ona završi, a ti kažeš „Ne.”
To je samo popis činjenica.
Volim to jer ja ne skupljam takve činjenice u novim situacijama.
Ako sam u novom okruženju, ne skupljam činjenice.
Upijam sve,
ali ništa ne pohranim. Samo se namočim.
Samo sam mokra i pod previše podražaja. Onda odem doma,
iscijedim se i pomislim, „Što se sad dogodilo?
Zašto je toliko zuba?”
Otkad sam s Jenno, imam više samopouzdanja
jer, ako smo zajedno u novoj situaciji,
ona prikuplja činjenice koje mogu složiti poslije.
Zbilja sjajno.
Htjela sam da se vrati i prikupi još činjenica.
Rekla sam joj da se vrati. Rekla je da iščašila prst.
Rekla sam, „Kako se usuđujemo zakazati?”
Vratila se i rekla, „To je opasan sport, Hannah.
Kapetanica je ozlijedila koljeno tijekom utakmice.
Kaz je isto ozlijedila koljeno. Ali ne tijekom utakmice.
Pregazila ju je krava.
Što nije bio, kao što sam mislila, eufemizam.
Shaz trenutno ne može trenirati
jer mora čekati da joj prođe mucanje nakon potresa mozga.
Ali došla je...” Znam.
„Došla je na trening i stala na crtu.
Mislim da je ona majstor
jer je nosila ono što zovete vrlo vidljivim,
a imala je šešir s traktorom.
Pušila je pljugu, što nije droga.
To je cigara, što je cigareta.
Pila je pivo iz limenke, koju zovete piksa.
Zove se Shannon, ali zovu je Shaz.
Lauru zovu Lauz. Terry zovu Tez.
A kad kažu 'oprosti', kažu 'oproz'.
Kad sam čula da je Kaz rekla da su pozvali hitnu za Shaz,
skužila sam.
Znam što radiš s riječima.
Znam što vi radite s riječima.
Uzmete sasvim dobru imenicu. Odrežete je kod najbližeg suglasnika.
Riješite se ostatka. Dodate 'z' ili 'o'.
To radite.”
Znam.
Rekla sam, „Da,
Jenno.”
Rekla je...
„Mislila sam da je to posebno za mene.”
A ja sam rekla, „Ne.
Moj brat zove svoju ženu Jenno.
Beno i Jenno.
Već imam bananagrame!”
Ja...
Zbilja izvučem pouke.
Da, ali vrlo su specifične.
Kad bi mi Jodie Foster ponovno poklonila bananagrame za rođendan,
znala bih što učiniti.
Ali da mi Tom Cruise da Pogodi tko? za Božić,
vjerojatno bih ošamarila tu zubatu prijetnju.
To je bilo šest mjeseci nakon.
Šest mjeseci ranije pokušavam riješiti taj problem.
Jenno je ispred sa svojim prijateljem.
Ja se vučem. Jasper divlja u grmlju.
Na kraju je istjerao malog zeca
koji je skočio na put ispred mene.
Zaustavi se, pogleda me, a ja pogledam dolje u njega.
To je čarobni trenutak.
Kao da smo samo nas dvoje.
Pomislim, „Bože. Ja sam Snjeguljica.”
A onda skužim.
„O, ne.
„Nemaš straha, kompa, zar ne?”
On kaže, „Nemam.
Bolestan sam.”
Znam. Trule oči.
Mislim si, „Ne danas. Danas nije dan
kad želimo da moji psi ulove prvog zeca koji je bolestan,
a Jenno je nostalgična i tek sam saznala.”
Ne ponosim se time, ali malo sam ga taknula stopalom
da se pomakne s puta.
Skotrljao se po djetelini u raslinje.
Sjajno. Odlično odrađeno.
Podignem pogled. Jenno nije vidjela, super.
Ali Jasper jest,
i istrči u želji da uhvati svog prvog zeca.
Jer je divljak. Volim ga.
Htio ga je uhvatiti i kažem, „Ne ako se mene pita.”
Nisam ga udarila.
Noga mi je bila posve mirna.
On je donio odluku.
Razjasnimo to. Odlučio mi je naletjeti na nogu
i donio je tu odluku vrlo snažno i vrlo brzo.
Čim me udario u nogu, samo sam...
na tlo.
Na vrijeme sam ga uhvatila za ogrlicu.
Odahnula sam.
I podignula pogled.
Vidim da se Jenno okrenula
i vidjela je to.
Nije vidjela zeca.
Vidjela je kako se borim sa psom.
I gubim.
Vratila se i pitala, „Zašto si udarila psa?”
„Situacija sa zecom.
Tehnički ga nisam udarila. Bilo je poput vješalice...”
Pitala je što je vješalica.
To je bilo prije nogača.
Pitala je što je vješalica.
A onda je rekla, „Bože. Zeko.”
Jebeni zec nije znao da nije siguran
pa nije znao da je na sigurnom
pa se vratio na jebeni put.
Misli, „Malo galame. Što se događa ovdje?
Mogu li pomoći?”
Vidjela sam da Jenno želi dotaknuti zečića svojim rukama,
a Jasper zubima.
Da?
Onda se dogodilo nešto vrlo brzo,
ali provest ću vas polako kroz to.
Počet ću sa svojom namjerom
jer neće biti jasno.
Htjela sam uzeti svoju jaknu
i staviti je preko zeca.
Poput čahure.
Onda ga pokupiti
i odvesti veterinaru da preuzme klanje.
Bio je pod stresom. Bio je bolestan. Bio je na zalasku.
Ja sam junakinja. Dobro? Samo zapamtite to.
To je mantra. Ja sam junak.
Možda ipak jesam muškarac.
Uglavnom.
Držala sam Jaspera za vrat.
Morala sam doći do zeca, ali trebala mi je prednost
jer Jasper ima četiri noge i dobro se služi njima.
Ja imam dvije i nisu baš sjajne.
Dala sam si prednost
tako što sam ga bacila.
Znam.
Ali nije samo bilo, „Hajde, stari. Odi onamo.”
Ne. Pretvorila sam se u pravog sovjetskog bacača diska.
Kao iz 80-ih.
Kao na steroidima, ja sam...
Gledam Jaspera. Leti kroz zrak i misli,
„Čim padnem na tlo, vraćam se. Idem po zeca.”
Okrenem se i dok pokušavam doći do zeca,
odjednom niotkuda,
Douglas odluči da je danas dan kad će biti pravi pas.
Došao je niotkuda
i zec se našao u smrtnom stisku.
Znam. Pred svojom najboljom prijateljicom.
Znam.
Učinila sam jedino što sam znala.
„Gubi se odande, prokleti mješanče! Hajde! Pusti to!”
Dobar je pas.
Ovako je...
Ali Jenno i oba psa misle,
„Tko si ti?”
A zec nije mrtav.
Znam. Ali sad ima strah.
I počne vrištati.
Ne znam jeste li čuli zečji vrisak. Nije sjajno.
Watership Down nije dječji film.
To je sranje.
Počne...
Znate da ne postoji kraj priče u kojem ne ubijem zeca.
Znate da moram ubiti zeca. To je humano.
Duboko je uznemirujuće. Uskoro će umrijeti.
Trebao je umrijeti prije...
Ja sam junakinja. Dobro.
Znala sam i kako.
Ondje je bio trupac. Htjela sam njime zgnječiti zeca.
Junakinja sam.
Ali nisam htjela to ispred Jenno.
Vidjela je dovoljno.
Poslala sam je na zadatak.
Rekla sam da mi treba štap.
Nije mi trebao štap. Ali znala sam ako tražim nešto,
Jenno će reagirati kao producentica i proizvesti to.
Da? Otišla je. To!
Podignula sam trupac.
Znate, Jenno,
vrlo je učinkovita.
A ja nisam.
Vratila se u najgore vrijeme.
Jer sam bila ovdje.
Čak i da ga ne želim baciti na zečića, ne bih to mogla spriječiti.
Zamah i gravitacija prevladali su kad sam je vidjela.
Okrenula sam se
i prvi put u svom jebenom životu,
zadržala sam dugi kontakt očima
s drugim čovjekom.
Znam.
Samo...
Zurila u nju.
Dotad sam već bila u zoni,
što je značilo da sam morala provjeriti je li zec mrtav.
Bez prekida kontakta očima, počela sam...
Smirila sam se. Pogledala sam Jenno i čak sam ja mogla pročitati to lice.
Bilo je tužno, vjerojatno uznemireno.
Pogledala sam to i rekla, „O, ne.
Bila sam u toj situaciji.
Zarobljena u vezi s ubojicom zečića.”
Nisam htjela to.
Nisam to htjela za Jenno.
Pokušala sam popraviti situaciju.
„Bio je bolestan. Skratila sam mu muke. Junakinja sam.
Imao je miksomatozu. Mi je zovemo mikso jer smo zabavni s riječima.
To je uvezena bolest. Kolonijalizam nije bila dobra ideja.
Razumijem ako želiš natrag u Ameriku. Ne želim da ideš,
ali nedostaju ti obitelj i prijatelji. Ne znamo koliko će ovo trajati.
Snažne smo. Zoom je dobar. Grozan je, ali snaći ćemo se.
Što želiš da učinim? Što da radim?
Što bih trebala učiniti? Što je ispravno?
Što da radim?”
Rekla je, „Prestani.
Nemoj paničariti.
Tko želiš biti?”
„Tvoja žena.”
Hvala.
Prijevod titlova: Ivana Kužić