Downloaded from YTS.MX
NATOČENO V OPEŘE V SYDNEY
Official YIFY movies site: YTS.MX
NA PŮDĚ LIDÍ GADIGAL NÁRODA EORA
HANNAH GADSBY: NĚCO EXTRA
Ahoj!
Děkuji.
Vdala jsem se.
Já vím.
Je to hezké.
Líbí se mi to.
O tom to v téhle show bude.
Já vím. Bude to romantická komedie.
Fujky!
Ne, ale opravdu to bude pohodová show.
Jo!
Ano, bude to pohodová show,
protože si myslím, že vám ji dlužím.
Jo.
V posledních pár letech jsem vás protáhla lecjakými svými trably
a vy jste na mě nezanevřeli. Jsem vaším dlužníkem!
Ale je čas vám to vrátit.
Takže tohle bude taková malá odměna, ano?
Asi tak hodinu se budeme cítit pohodově, ano?
Zařídím, abyste se všichni v tomto sále
cítili společně příjemně, ano?
Mám ruce tak, abyste na ně viděli.
Jo? Co? Vloudil se mi tam takový lesbický vtípek.
To nám to ale skvěle začíná, co?
Začíná to skvěle.
Než ale začnu,
chci přiznat, že nastává konec světa.
Nechci, abyste si mysleli, že jsem netečná. Nejsem. Došlo mi to.
Je hotovo. Jsme namydlení.
Ale myslím, že to není v mých silách vyřešit.
Dneska ne. Ne...
Ne v přiděleném čase.
Takže to budu ignorovat
a následující hodinu nám spolu bude pohodově.
Pak se tam můžeme vrátit
a být tím masovým vyhynutím, co jsme.
Jste na to připravení? Tak fajn.
Jdeme na to.
Jenney. Tak se jmenuje moje choť.
Jo.
Tleskáte faktu.
Říkám jí Jenno,
protože prostě proto.
Myslí si, že je to milé, to je skvělé.
To je dobrý výsledek bez námahy. To vás musí uspokojit.
Něco vám řeknu, byla to strmá křivka učení.
Myslím tím pro nás zorganizovat zásnuby.
To mě poser, heterosexuálové mají spoustu pocitů.
Ke svatbám chovají hodně pocitů. To jsem netušila.
Je to věda.
Asi proto, že jsem nebyla tak dlouho na žádnou pozvaná,
že jsem netušila, že je to tak speciální událost.
Kdo to věděl? Heterosexuálové.
Udělaly jsme spoustu chyb. To dá rozum.
Zaprvé jsme měly dort ve tvaru žraloka.
Jo. Náš svatební dort se řadil mezi moderní dorty.
Jo. Z dortu trčela velká žraločí hlava. Jen...
Byl to žralok bílý. Díky za optání.
Měl po stranách dvě zabijácké oči, dvě řady zubů,
protože tak to je.
Trčel z dortu. „Žraločí dort.“
Měly jsme ty figurky, co bývají na svatebních dortech.
Jak se jim říká? Ozdoby na kapotu? Nevím jistě. Je to fuk.
Většina lidí má nevěstu a ženicha, ale my ne, protože to jsme my.
Vybraly jsme dvě vydry,
které se držely za ruce.
Já vím.
Ve žraločí tlamě.
Lidem se to nelíbilo.
Byli zmatení.
„Proč máte žraločí dort, hloupý moderní dort? Nelíbí se mi to.“
Takhle nezněli.
Tak jsem je slyšela, a to je velký rozdíl.
Ale měly jsme dobrý důvod mít moderní dort.
Chtěly jsme oblafnout křesťanského cukráře.
Jo, chtěly jsme oblafnout křesťanského pekaře,
aby nám upekl gay svatební dort a...
Prošlo to. Proběhlo to takhle:
„To vůbec není svatební dort. Bude mi deset.“
Lehký. Tak naivní.
Uvěří všemu, tihle křesťani.
Takže půjde do pekla.
Každý v těchto gay věcech musíme něco málo udělat.
Poslat po jednom křesťanské cukráře do pekla.
Velmi efektivní aktivismus, že?
Neřekla jsem, pro koho tahle pohodová show bude.
To jsem měla.
Já se cítím fakt v pohodě.
Myslím, že jedním z důvodů, proč nám to s Jenno a s tou svatbou tak nešlo,
bylo, že jsme o tom ani jedna v životě nepřemýšlely.
Neplánovaly jsme náš „speciální den“. Očividně jsme měly.
Od dámy zrozené v nás
se očekává, že strávíte spoustu času fantazírováním
nad výběrem barev a květinových dekorací
dne, kdy budete prodány. A mě...
Nikdy mě to ani nenapadlo.
Protože to pro mě dlouho nebyla možnost.
Nezapomeňte, že jsem vyrůstala v době,
kdy my gayové jsme nemohli ani adoptovat zvíře v ZOO.
Že jo? Natožpak si vzít někoho, koho se chceme dotýkat.
Proč bych mrhala časem?
Jenno je bisexuálka,
takže technicky o tom mohla někdy přemýšlet.
Ale nepřemýšlela. Neměla čas.
Klasičtí bisexuálové. Nemám pravdu?
Co? Ne.
Ne, nemám pravdu.
To je hnusný stereotyp.
Ale ráda se chlubím, že jsem si vzala bisexuálku.
Protože tím naštvu velmi konkrétní typ mužů,
které vždycky ráda vytočím.
Protože tohle je rozhodnutí.
A na vás to nepadlo.
Zase jsem nedořekla, pro koho tahle pohodová show je.
Moc jsme si tu svatbu užily. To bych měla poznamenat. Byla super.
U nás doma proběhl malinkatý obřad. Jen s pár přáteli a rodinou.
Jen mí přátelé a rodina,
protože prioritou jsem já.
To je vtip a není nejvydařenější,
takže dobře vy, že jste tomu dali takovou vlažnou reakci.
Máte to tu přečtené.
Vážím si toho.
Ne, důvodem je, že Jenno je Američanka, víte?
„Cože? Ale ne!“ Diverzita. Nemáte zač.
Záviselo to na pandemii.
Hranice se uzavřely, takže její rodina a přátelé nemohli dorazit,
což je smutné.
Ale je to až tak smutné?
Jedna z věcí ohledně svateb, kterou nechápu,
je ten tlak na žádost o ruku.
V tom mezidobí mezi zasnoubením a svatbou,
v tom malém perineu času...
Je to tak. Je to malé perineum času,
protože to není cíl, ale je to fest vzrušující tam být.
V...
V tom malém perineu času
chtějí všichni vědět to jediné: „Jak jsi ji požádala o ruku?“
A já: „Nechceš vědět, jak se jmenuje?“
A odpovědí je: „Ne. Koho to zajímá?“
Očividně to musí proběhnout na pláži nebo při západu slunce nebo tak něco.
No dobře, západ slunce. Ten je fajn. Ale pláž? Nasrat.
Nesnáším pláž.
Písku nevěřím.
Fakt ne. Nikdy není tam, kde má být.
Zaručeně, šest měsíců poté, co jsem byla na pláži,
u sebe najdu perlu.
To je další vtípek s perineem, když se nad tím zamyslíte, že?
Malý diamant v roští. On to pochopil.
Prý má žádost o ruku být velké, romantické gesto.
Risk je zisk.
Že?
A já nechápu, kde se ta romantika má vzít
v té žádosti o ruku.
Protože z toho, co vím,
žádost o ruku je přinejlepším spontánnost naruby.
A při nejhorším je to přepadení.
V nejlepším případě mají partneři aspoň týmové setkání.
Mají týmové setkání a vymyslí plán. Navrhnou žádost o ruku, což je divné.
A pak vytvoří seznam úkolů,
do kterého doplní rekvizity a umístění
jako třeba pláž.
Pak jeden z partnerů začne odškrtávat ze seznamu,
zatímco ten druhý začne zapomínat, že se ho to taky týká.
A když konečně dojde na tu žádost,
vypadne z nich: „Panebože! To je ale překvápko!
Podívej se na ten prsten! Panebože! Nic tak krásného jsem ještě neviděla!“
Kurva, přestaňte.
Vážně. To ty jsi vybrala ten prsten!
Přestaňte si lhát do kapsy.
Je to trapné.
Ale to je ten nejlepší možný scénář.
Jinak totiž na týmovou schůzku nedojde.
Jeden z partnerů si usmyslí, že je zatracená kost.
Jaká troufalost! A...
Pochopila jsem, že ve světě cis hetero
to leží na bedrech muže.
To je naprosto velká generalizace.
Ale je to také 100% pravda.
Vyhledala jsem si to.
Potvrdila jsem si vlastní předsudky.
Ale je to na muži, což je zábava.
Protože kdo se popasuje s odmítnutím nejlépe?
Chlapi, co si myslí, že jsou fakt kus.
Takže to je recept na to, jak si to užít, kdyby bylo třeba.
Řekni ano, vezmeme se.
Řekni ne, budu tě šmírovat. Romantika!
Je to past.
Díky. To je velmi milé.
Jako by vás trénovali.
Požádala jsem Jenno o ruku.
Nebyla to samozřejmost. Nejsem chlap.
Jsme ve skutečně queer vztahu,
takže pokud jde o dělbu práce,
jen si rozdělíme úkoly podle aktuálních dovedností
a kdo může být v prdeli.
A funguje to. Opravdu.
Skoro nikdy nezapomeneme dát popelnice před dům.
Skoro každý týden.
To je paráda.
Ale požádala jsem ji o ruku. Měly jsme týmovou schůzku.
Rozhodly jsme se, že chceme to hezké administrativní privilegium.
Pak jsme s tím nic nedělaly. Neměly jsme čas. Klasika!
Jasně. A nakonec jsem o ruku požádala já.
A neměla jsem to...
Neměla jsem to v plánu.
Neprobudila jsem se ráno s pocitem: „Dnes je ten den.“
Docela jsem nás obě přepadla.
Ano? Nevedla jsem žádný proslov. Neměla jsem prsten.
Neměla jsem lokalitu.
Nepoklekla jsem před ní. Nasrat. Já...
Proč? Mám za sebou tři operace kolen.
Z čéšek mám houbu.
Je pro mě dost bolestivé klečet.
Proto nemůžu spát s muži.
To byl vtip.
Vždyť to ani nedává smysl.
Existují i jiné přesvědčivější důvody.
Požádala jsem ji tak. Udělala jsem tohle.
Hezký. Fajn protažení.
Lidi se ptají: „Máš za sebou tři operace kolen. Jsi sportovkyně?“
Na což odvětím: „Ne, ale ty jsi detektiv, že?
Moc ti to nejde.“
„Musela jsi hrát netball. Ten kolenům nesvědčí.
Musela jsi hrát netball.“ Polib si! Hrála jsem... Ne, nehrála.
Netball je pro děvky.
Nebudu hrát netball.
Stojím si za tím. Netball je pro děvky.
Aby bylo jasno, nemám nic proti netballu ani děvkám.
Abych byla upřímná, fandím oběma.
Jen to ráda říkám.
Prostě to celé zní dobře, víte?
Netball je pro děvky.
Je to očistné. Je to moje mantra.
Přežila jsem díky tomu pandemii.
Ano.
„Nemůžu pracovat. Netball je pro děvky! No tak!“
Byly to zlaté časy.
Říkám to často. Ale vtip je v tom, že Jenno neví, co je netball.
A já jí to neřeknu.
Protože je třeba to tajemství držet při životě. Rozumíte?
I kdybych ji chtěla zasvětit do netballu,
jak to mám udělat?
„Je to jak basket,
ale jakmile získáš míč, zem je láva.“
Lidi pobíhají v bryndácích,
ale nikdo nesmí driblovat.
A nevezmu ji na zápas. To rozhodně ne.
Je tam moc tohohle.
Pořád. Jen...
Jenno je Židovka.
Já vím!
Já vím.
Je to...
Měla bych vám říct proč. Mám spoustu zranění,
protože mám to, čemu se říká problémová chůze.
Tak to pojmenoval doktor. Doktor to nazval problémovou chůzí.
Nebyl to gynekolog. O tyhle partie nešlo.
Je to hodně jiné.
Proto nemůžu spát s muži. Je to jako...
Ne.
Takhle jsem ji požádala o ruku. Měla jsem při tom panický záchvat.
Proč ne? Žijeme v úžasné době!
Jenno řekla to, co mi říká vždycky, když se tak trochu hroutím.
Řekla: „Nepanikař.“
Což je samo o sobě blbost. To neříkejte.
Když vidíte, že někdo má panický záchvat, neříkejte mu: „Panikaříš?
Zkoušel jsi nepanikařit? To je...
To je blbost.
Ale tím, co řekla Jenno pak, tomu nasadila korunu.
Řekla: „Nepanikař. Kým chceš být?“
A můj mozek to slyší a je...
Když panikařím, v mozku mi běží:
„Co dělám? Co bych měla dělat?
Co mám dělat? Co je správné?“
A ona řekla: „Přestaň. Kým?
Kým chceš být?“
A můj mozek to slyší a odvětí: „Hrou!“
Miluju hry. A je po panice. Je to se mnou takhle jednoduchý.
A v tento konkrétní den z ní vypadlo: „Kým chceš být?“
A já na to:
„Tvojí ženou.“
Já vím.
Souhlasím s vámi.
A je vymalováno, že?
Hraničí to s rozkošností.
Ale pro zastánce žádostí o ruku to zjevně není dost.
Zastánci žádostí o ruku by rádi slyšeli, že to bylo naplánované.
Chtějí trochu úsilí.
Chtějí v příběhu nějaký kontext
a ten vám nemůžu dát.
Kdybych vám měla popsat víc, než jsem popsala, k ničemu.
Žádná romantika. Došlo k úmrtí.
Nebudu zabíhat do detailů. Tohle je pohodová show.
Ale vězte, že k němu došlo.
Tohle je pohodová show. Tohle není past.
Nedělám to, díky čemu jsem známá.
Ukolébám vás k falešnému pocitu bezpečí. A vy: „To je fajn.“
A já pak: „Ne, není. Cítím se zle. Jdu domů. Je mi hůř.“ To...
se tady neděje. Tohle je pohodová show.
Nebo ne?
Ne, je.
Je.
Ráda bych z toho udělala romantický, krásný příběh.
Vážně. Nechci být pořád v rozporu.
Ale nemůžu.
Nemůžu z toho udělat krásný příběh.
A je to zklamání, protože příběhy mi jdou.
Jsem profesionálkou jen trochu, abych byla upřímná.
Ale nedokážu to udělat. A Jenno to nemůže vyprávět,
protože umí na hovno vyprávět. Je zasraně špatná, ano?
A upřímně, to není jen můj názor.
Líbí se mi, jak o tom Jenno vypráví.
Je to jen názor každého, kdo ji kdy potkal.
Ale líbí se mi, jak o tom vypráví.
Jsme ve fázi vztahu, kdy vyprávíme společné příběhy.
Já vím. Ale... To je pravda.
A já to nechávám být. Ano. Pobízím ji: „Řekni to ty, Jenno.“
A na tvářích lidí je vidět, jak je jímá hrůza.
A oni: „Ne! Měla jsi pomoct.
To ty jsi ta profesionálka.“
A já: „Mám volno, kámo. Do toho, Jenno.“
Své vyprávěcí schopnosti jsem podědila po mámě.
Je to skvělá vypravěčka, jedna z nejlepších.
S mámou se to má tak, že dokáže bez problémů odvykládat
každý příběh a nezkazit to.
Ano? Je to neuvěřitelná dovednost.
Ale její superschopností,
její vyprávěcí superschopností je, že fakt skvěle umí
skákat lidem do řeči, dokončovat jejich vtipy
a dát jim to pěkně sežrat.
Je to úžasné, ale také děsivé.
Jsem ráda, že máma a Jenno spolu vycházejí dobře.
Je to úleva, protože já nemám na to
řešit takový druh napětí.
Kdyby si máma s mou partnerkou nerozuměly, někdo by musel jít.
Je to tak. A udělala jsem si takovou analýzu.
Byla bych to já. Já...
Já jsem ten nejslabší článek. Rozhodně.
Byla to velká úleva.
Protože máma neoplývá tím, že by se jí někdo hned zalíbil.
Jednou jsem jí představila přítelkyni.
A ona hned: „Nelíbí se mi.
A nemusí se mi líbit.“
Já vím. A já: „Tak dobře, mami.
Ale ona stojí tady.
Mohly jsme to probrat později.“ A ona na to...
Nejsem jedináček. Jsem nejmladší z pěti dětí.
Mí sourozenci museli našlapovat, aby přivedli někoho do rodiny.
Můj švagr má teď s mámou skvělý vztah.
Ale na začátku to byl boj.
Protože pochází z Irska, tak je z definice dost bledý,
i na můj vkus,
a to jsem sama jako omítka.
Ale...
Ale on je jako průsvitný brambor. Je to úžasné.
A máma mu začala říkat Casper.
A když zjistila, že se mu to nelíbí, zatvrdila se.
Pár let jí opakoval: „Mám jméno.“
A ona na to: „Nevím, co mu vadí.
Casper je přátelský duch.“
Jako společně zabalená fakta a hrozba.
Ale máma a Jenno si okamžitě sedly. Potkaly se po jedné z mých show.
Protože Jenno je moje producentka.
Je tamhle.
Jo.
A jen pro případ, že by vás zajímalo, kde se nachází rovnováha sil,
protože tady stojím a vyprávím náš příběh,
tak vězte, že Jenno ovládá světla a zvuk.
Takže...
teď už víte.
Přátelský duch.
Potkaly se po jednom z představení. Jenno jako producentka má vždycky batoh.
To je její producentský styl. Vždycky má batoh.
V tom je ten byznys, že?
Takže když máma poznala Jenno,
měla batoh.
A maminka se na ni podívala a řekla:
„Ahoj, průzkumnice Doro.“
A Jenno odvětila: „Díky.
Rozumí mi.“
Ale máma a Jenno si ten večer spolu za mými zády povídaly,
když se poprvé setkaly. Tak bych to já nedělala.
Kdyby to bylo na mně, máma a Jenno by nikdy spolu nebyly samy.
Máma je moc utržená ze řetězu. Nevěřím jí.
Ale ony si hned sedly.
Ale Jenno mi o tom další den řekla vše.
A tím vše mám na mysli,
že pořád opakovala, co jí řekla máma
jako kolovrátek
v marné naději, že to jednou bude dávat smysl.
Ne.
Řekla: „Hannah, tvoje máma mi říkala...“
Jenno je Američanka,
ale jak to vykládám, tak to zní velmi australsky.
Myslím, že...
Musíte si to představit, protože to nebude s přízvukem.
Nemám na to čas.
Nemám čas na všechny ty erka,
na kterých trvají, že se mají vyslovovat. Nuda.
Žádný jiný anglicky mluvící národ na světě
nepoužívá v běžné konverzaci slovo „rurální“.
Existují mnohem efektivnější způsoby, jak říct „ne ve městě“.
Ne pro ně. Říkají: „Pocházím z rurální Ameriky.“
A já na to: „Vážně? Já žiju v buši.“
Jenno najde i v mém jménu erko. „Hannah.“
Vždyť tam není.
Říká: „Hannah...“ Vidíte, nedám ten přízvuk.
Říká: „Hannah, tvoje máma mi řekla, že si vybírá z banky peníze,
aby si našetřila...
na zuby.
Hannah, vybírá si z banky peníze,
aby si našetřila na zuby.
Hannah? Hannah?
Posloucháš? Hannah, tvoje máma
si vybírá z banky peníze, aby si našetřila na zuby.“
„Víš, že to jsou tři různé myšlenky? Nesouvisí spolu.“
„Ale v hlavě tvý mámy ano.“
„Hannah, vybírá si z banky peníze,
aby si našetřila na zuby.
Hannah, to nedává smysl.“
A já na to: „Já vím!“
Už roky poslouchám o mámině plánu, jak si našetřit na zuby.
Pokaždé, když přijde důchod, vybere si 10 nebo 15 dolarů
a dá je do speciálního šuplíku.
A říká: „Když je nechám v bance, Hannah,
utratím je.“
Pamatuju si, když máma dostala svou první zubní protézu.
Bylo to velmi znepokojivé období mého života.
Byla jsem teenager
a když ji dostala,
byla moc velká.
A z nějakého důvodu
si ji nenechala utáhnout pěknou řádku let.
Takže s ní takhle rachotila.
Takže kdykoli ožila,
jí ty horní klesly a úplně jí změnily tvář.
Bývala naštvaná
a pak by se jí pusa roztáhla do krásného úsměvu.
A říkala: „Můžeš odejít z domu, jestli chceš.
Nejsi tady vítána.“
Bývalo to...
Bývalo to horší, když si zívla.
Protože když si zívla, tak jí ty horní klesly
a ty spodní naopak vyskočily
a sešly se uprostřed.
Už jste někdy viděli někoho zívat se zaťatými zuby?
Na prapůvodní úrovni je to znepokojující.
Protože tělo říká, že je uvolněné,
ale z výrazu v tváři je vidět: „Ulovím tě.“
Ale má Jenno ráda.
Řekla o ní: „Líbí se mi. Není to blbka.“
Což je ta největší pochvala.
Musela jsem se zeptat táty na názor, protože není informátorem o svých citech.
Tak jsem se ho zeptala.
Čekala jsem větší reakci, ale jak myslíte.
„Informátor o svých citech.“ To se mi líbí.
To asi vystřihneme, protože se nikdo nesmál.
A tohle je o tom, jaký máte pocit z této show. Nejsem k ní fixovaná.
Dobře, jsme tam.
Zeptala jsem se: „Tati, co si myslíš o Jenno?“
A on řekl: „A jo. Jo.
Jo, já... vlastně.
Jo, jo. Vlastně...
Co si myslí tvoje matka? Já si asi...“
Táta neumí vyprávět.
O tom to je. Můj táta je ten nejhorší vypravěč.
A zároveň máma je ten nejlepší.
A jeden z mých nejoblíbenějších sportů
je sledovat, jak se táta snaží něco vyprávět před mámou,
protože ji to vytáčí doběla.
Můžete vidět, jak to s ní lomcuje
a jak čeká na první příležitost, aby převzala otěže.
Ale věc se má tak, že tátovi nejde vzít otěže,
protože on nikdy ani nevyběhne ze stáje.
Nikdy.
Povídá: „Nevím, jestli jsem ti to řekl. Onehdy jsem šel do obchodu pro mléko, víš?
Vstal jsem ve tři čtvrtě na sedm.
Obvykle vstávám kolem čtvrt na sedm,
tři čtvrtě na šest, jak kdy. Ale přispal jsem si.
Pár nocí předtím jsem byl vyrušen ze spánku,
protože volala Margaret a byl jsem trochu rozrušený.
A to se už další noc nedá dospat. Je to vždy o pár nocí později.
Takže jsem si přispal asi tak do tři čtvrtě na sedm a...
Což znamenalo, že než jsem se dostal do obchodu pro mléko,
tak byl velký provoz. Moje řeč!
Moje řeč! Hádám, že to, co dělají,
je, že se snaží vyhnout zacpané hlavní silnici
a projíždějí kolem našeho. Hádám, že to dělají všichni.
Hlavní silnice je prázdná. Je jich tolik.“
A když se podíváte na mámu, dělá...
„Sklapneš už?“
A táta: „Snažím se tu něco povykládat.“
A ona říká: „Ty nic nevykládáš, Rogere.
To je jen seznam faktů, které sis zapamatoval
na své cestě k tomu, že jsi velmi nudný muž.“
Brutální!
Táta se moc nerozčiluje. Je spíš: „Co tak si dát čaj?
Mám mléko.“
Je to velmi slušný muž, velmi slušný.
Výchova mých rodičů byla hodně ve stylu
zlý polda, spící polda.
Tak to dělali.
Táta na nás děti nikdy nezvedl hlas.
Mluvil velmi tiše.
Hlas zvedl jen jednou, a to byl takový šok. Nikdy na to nezapomenu.
Byl to tak velký rozdíl ve srovnání s tím, jak jsem ho znala.
Stalo se totiž to,
že mu upadl kousek sýra
a pes ho sebral.
To ho vytočilo.
Nebyl to ani nějaký drahý kus sýra, víte?
Byl to jen bezejmenný čedar.
Ale byl to jeho sýr,
upustil ho
a sebral ho pes.
A on: „Vypadni odsud, ty hnusné psisko.
Tak už běž! Honem! Pusť to!“
A pes na to...
A já s bráchou jsme u toho byli a říkali si: „Kdo jsi?“
Táta odvětil: „Jo, zatraceně.“
Musím to vyplivnout. Asi to vystřihneme.
Jsem na turné s touhle show už rok.
A každý večer s odhodláním dělám tohle.
Spolknu
ten imaginární sýr.
A v duchu mi rezonuje: „Ne. Bylo to na zemi.“
Ale nebylo. Není to skutečný sýr.
Ale v mé mysli na tom nezáleží.
Nedokážu předstírat, že polykám ten imaginární sýr.
Proto asi nedokážu spát s muži.
Hej!
Ne.
To nedává žádný smysl.
Měla jsem před Jenno hodně přítelkyň.
Nechlubím se, ale bylo jich hodně.
Nechtěla jsem hrát netball. Já...
Se vztahy mi to moc nejde
a ukázalo se, že je to nezbytná dovednost pro zajištění funkčního vztahu.
Nebylo to nic dramatického.
Většina mých vztahů skončila vzájemným vyčerpáním.
Jednou jsem dostala košem, protože jsem byla přistižena při lži.
Osobně mě to moc potěšilo,
protože lhaní mi moc nejde.
Nedokážu předstírat, že jsem spolkla imaginární sýr a neříct vám o tom. Jsem...
Takže abych dokázala lhát,
a pak to tutlat tak dlouho, aby se z toho stala zrada důvěry,
to mi přišlo jako známka zrání, rozumíte mi?
Jako: „Jednoho dne budu skutečný kluk.“ Rozumíte mi?
Řeknu vám, co se stalo. Jste vlažní.
„Myslela jsem, že vám můžeme věřit.“
Moje holka se zeptala, jestli chci zmrzlinu.
Já vím. Fakt riskantní.
A já souhlasila, protože jsem chtěla tu zmrzlinu.
To nebyla ta lež. Nejsem monstrum.
Ale ten souhlas jsem vyslovila takhle.
Řekla jsem: „Jo. Zmrzli zmrzlí a všichni byli jako zmrzliny.
A ona řekla: „No teda! To sis teď vymyslela?
„Ano, vymyslela. Ano.“ Já vím.
Proč ne?
Jsem si docela jistá, že to uvedu na pravou míru.
Že jo? Neměla jsem pocit, že bych si za tímhle měla stát.
Ale pak jsem dostala zmrzlinu, velké rozptýlení a zapomněla jsem.
O šest měsíců později zjistila...
že nejsem až tak nadaná básnířka.
Hodně ji to rozčílilo.
Vyštěkla: „Ty jsi mi lhala.
Jak bych ti mohla znovu věřit? Lhala jsi mi.“
A tak jsem jí řekla: „Upřímně si nemyslím, že bych měla nést zodpovědnost
za všechny ty očividné mezery ve tvém všeobecném přehledu.“
Já vím.
Myslím, že to patří do kategorie vztahy jí moc nejdou.
Můj nejhorší rozchod, já jsem ho iniciovala,
bylo to hrozný, protože to nezabralo.
Rozešla jsem se s přítelkyní a nic se nestalo.
Všechno zůstalo přesně tak, jak bylo.
Bylo to jako opak ghostingu. Bylo to velmi intenzivní.
Byla jsem tak v šoku, že mi trvalo týden, než jsem to zkusila znovu.
Řekla jsem: „Nechci být v tomhle vztahu.“
A ona odvětila: „Jo, ale já jo.“
A já: „Myslím, že to tak nefunguje.
Myslím, že obě musíme souhlasit,
nebo to znamená ne.
Je to věc souhlasu.
A ona řekla: „Jo, jak se ti to osvědčilo?“
Já vím.
Teď si vážně nepamatuju, jak ten vztah přesně skončil.
Myslím, že jsme se rozešly.
Ale na tuhle dobu nemám moc silných vzpomínek.
Bylo to už dávno, nějakých dvacet let
nebylo to skvělé období mého života.
A co je zajímavé na těch sračkách, na tom posraném životě,
je, že nikdy nemáte posraný život a váš mozek si říká: „Zapamatujme si to,
ať na to můžeme později nostalgicky vzpomínat.“
Ne. Je to jen paměťový guláš.
Prostě to zastrčíte dozadu. To je fuk, že?
Je to paměťový guláš, že?
Na tenhle vztah mám jen jednu jasnou vzpomínku
a funguje jako trailer na film.
Znáte to, když se díváte na trailer a děje se tam toho hodně
a na jeho konci máte hodně otázek
a absolutně žádnou chuť si tu sračku pustit?
Tak to funguje.
Stalo se to, že jsme jely pozdě v noci.
Moje přítelkyně řídila. Já ne.
Tak to funguje v autech.
A...
Nevím, odkud nebo kam jsme jely,
ale byla to okreska, byla velká tma. Jediné světlo šlo z našeho auta.
Nebyl tam asfalt, jen štěrk.
A ona má trošku těžkou nohu, takže jela rychle, ano?
A z ničeho nic dupla na brzdy.
A auto si to začalo šněrovat po silnici. Bylo to děsivé.
Pak se otočilo o 360 stupňů a zastavilo se v oblaku prachu.
Ale vypadla z auta dřív,
než si všimla, že jsme zastavily.
Nechápala jsem, co se děje.
Běžela před auto a ohnula se.
Neviděla jsem ji. Řvala jsem na ni: „Co se děje?“
A když vstala,
držela za uši mrtvého králíka.
Jo, já vím. Jen se poslouchejte.
To je reakce velmi lesbického publika.
A není to tak?
Zajíček přijde k újmě a vy na to: „Nejhorší.“
A to vám přišlo v pohodě,
když jsem vám detailně popsala vztah na pokraji zneužívání.
Tady jste.
Mrtvý králík?
To je jedno, drží mrtvého králíka a usmívá se.
A já jsem zmatená. Nevím, jaké mám mít emoce,
ale nemyslím si, že převládající emocí by bylo štěstí.
A ona říká: „Je to čistý zásah.“
Já vím. A já: „Hrajeme nějakou hru, o které nevím?“
A ona: „Vezmu ho domů psům.“
A já na to: „Ne, sakra. No tak.“
A pak řekla to nejhorší, co jsem kdy slyšela.
Řekla:
„Myslím, že ho teď stáhnu z kůže.“
A já: „Ne. Proč?
Jak?“
A pak jsem to zjistila.
Znovu se ohnula. Neviděla jsem ji. A říkám si: „Co se sakra děje?“
A když se postavila,
měla v zubech kotník toho zajíčka.
Jo, držte hubu.
Vy jste ji pak nemuseli líbat.
Já vím.
Jako by
se chtěla dostat do pytlíku.
Vidíte to. Slyšíte...
A pak ho
stáhne.
Je to jeden plynulý pohyb. Je to jako...
Byla to ta nejneskutečnější a nejdivnější věc, jakou jsem kdy viděla.
Byl to ten nejhorší kouzelnický trik.
Protože nevidíte pohyb rukou.
Vidíte všechno,
a přesto je to trik.
Protože ukazuje: „Mám jednoho králíka.
A teď mám dva.
Jeden je červený.“
Já vím. Na takový film byste se nedívali, že?
To bylo trošku děsivé, přiznávám.
Tenhle vtípek byl ten nejděsivější v této show, ano?
A je to. Už je to zase dobré.
Potkala jsem Jenno, což je úleva, protože jinak bych...
To je ale propracovaná podvodná show, že?
Potkala jsem ji ve velmi zvláštní době svého života.
Dělala kdysi místní producentku mé show Nanette v newyorských divadlech.
A byla první Američankou, kterou jsem potkala po výstupu z letadla
a očividně jsem řekla: „Pojď, to dáš.“
Ne. Flirtovala jsem. Vyloudila jsem: „Zdravím, madam.“
Je to velmi efektivní.
Ale bylo to asi půl roku.
Potkaly jsme se asi půl roku předtím, než mi Netflix úplně obrátil život naruby.
A zpětně si uvědomuji, že jsem ten půlrok nevyužila moudře.
Většinu jsem prospala, víte?
Jsem spící kráska. Co na to říct?
Uvědomuju si, že to, co jsem měla během toho půl roku dělat,
bylo připravovat se na slávu.
Nemůžete se nechat zaskočit tak jako já,
protože vás to oddělá a poserete to, ano?
Upřímně, musíte se připravit na slávu.
Jestli si odsud něco máte odnést, ať je to tohle.
Připravte se na slávu. Připravte se.
Připravte se na slávu.
Nebojte se přírodních katastrof. Ne. Jen se připravte na slávu.
Nečekejte to. To je odporné. Ale jen...
Při nepravděpodobnosti, že se stanete slavnými, buďte připravení,
protože já jsem nebyla a měla jsem z toho pěkný maglajz. Absolutně.
Kdybych byla připravená na slávu, když jsem potkala Ruby Rose,
a ta mi řekla, jak si myslí, že jsem úžasná
a kdybych byla připravená,
rozhodně bych se jí nevysmála do tváře.
Nevím, co jsem tím myslela. Nebylo to zlomyslné.
Myslím, že jsem zapomněla, že to není obrázek. Rozumíte mi?
„Proč ke mně mluvíte? Čarodějnictví!
Kdybych byla připravená na slávu,
když jsem se setkala s Jodie Fosterovou...
Jo.
Blbý. Bylo to podruhé, co se mé cesty zkřížily s Jodie Fosterovou.
A stalo se to, že jsem tehdy měla náhodou narozeniny.
Já to věděla.
To se dá čekat, ne?
Co se ale nedalo čekat, bylo, že Jodie Fosterová věděla, že mám narozky.
Což je v pohodě, dokud ti nedojde, že je to trochu děsivé.
Ale dorazila a měla pro mě dárek.
Já vím.
Zasraná Jodie Fosterová mi dala dárek k narozeninám.
Já vím!
Souvislosti.
To není dobré.
Posrala jsem to, pamatujete?
Dostala jsem dárek k narozkám a byl skvělý.
Dala mi BANANAGRAMS. Bylo to sakra...
To je skvělý dárek.
Miluju hry. Miluju slova.
Miluju šikovná cestovní pouzdra.
Miluju metaforicky draslík.
Je to podařený dáreček.
Kdybych byla připravená na slávu, přijala bych to
se slovy: „Proč, díky. To je velmi milé. Jste velmi štědrá.
Jste další nástupnicí trůnu?“
Nebo tak něco.
Ale nečekala jsem to.
Víte, co jsem řekla?
„Už mám BANANAGRAMS.“
Já vím.
Zní to: „S křížkem po funuse. Tak snad příště.“
To by bylo mezi řádky.
Kdybych byla připravená na slávu, když jsem potkala Richarda Curtise,
věděla bych, kdo to ksakru je.
Věděla bych, že je to muž zodpovědný
za romantické klasiky jako Notting Hill a Láska nebeská.
Takže kdybych byla připravená na otázku, jaká je moje oblíbená romantická komedie,
možná bych měla diplomatickou odpověď.
Možná jeden z jeho filmů.
Ale nebyla jsem připravená. Víte, co jsem řekla?
„Nemám ráda romantické komedie.“
Já vím.
Richard je vycvičený na to být slavný. V tu chvíli byl velmi milý.
Otočil ten rozhovor. Bez mrknutí oka mi ukázal
jasnou cestu z toho trapasu, co jsem právě způsobila.
Velmi jasnou cestu, kterou jsem se nevydala.
Řekl: „To je v pohodě. Ne každý je má rád.
Ale co se vám na romantických komediích tak nelíbí?
A já řekla:
„Nemám ráda, jaké zvuky vyluzují při líbání.“
Nevím proč.
Upřímně, nevím...
Pozdě bycha honiti.
Když na to vzpomínám, tak pořád nevím, proč jsem to řekla.
Dalším komplikujícím faktorem mého života, když jsem poprvé potkala Jenno,
bylo, že mi teprve nedávno diagnostikovali autismus, ano?
A pořád jsem dost řešila, co to pro mě znamená.
A aby bylo jasno, dost z toho pro mě znamenalo,
že se mi nelíbí, jak zní líbání.
Ale když jsme se s Jenno poznaly, tak jsem tehdy zjišťovala,
jak to mám s autismem,
a nakonec se stalo to,
že jak jsme spolu pracovaly, tak se i učily, a to byl pro mě dar.
Protože se ukázalo, že potřebuju pohled zvnějšku,
protože nemám tušení, co to sakra dělám,
asi tak tři čtvrtiny času.
Jenno a já zažijeme stejnou událost
a pak přijdeme domů a pobavíme se o tom.
A já řeknu: „Stalo se tohle a tohle.“
A Jenno na to: „Kde jsi sakra byla?“
Já vím.
Dám vám dobrý příklad.
Mé smysly fungují trochu jinak
a jednou z mých zvláštností je, že mám nesmírně citlivé dlaně.
Je to trochu otravné.
A co se stane,
když držím něco malého a nepravidelného,
dokážu být hodně podrážděná a skoro až naštvaná.
Proto nemůžu spát s muži.
Ne!
Nedává to smysl, ale vzali jste to.
Ráda říkám „malý a nepravidelný“. To zní srandovně.
Můžu žmoulat něco malého a nepravidelného,
rozčílit se a urychleně to musím přestat žmoulat.
Ano? Říkám si... a udělám tak...
A říkám Jenno: „Docela mi padají věci, jsem nešika.“
A ona na to: „Ne. To ti nespadlo.
Podívej se, jak je to daleko.“
To mělo velký vliv,
když jsem se poprvé setkala s Jodie Fosterovou.
Přišla na představení a pak se zastavila pokecat do zákulisí.
Jaká čest!
Že? A bylo to velmi dobré. Bavily jsme se.
A během našeho rozhovoru
mi napsala své telefonní číslo na kousek kartonu. Že jo?
Vzala jsem ho a...
Ne takhle, samozřejmě. Bylo to profesionální, šlo o byznys.
Není to... Nebyla... Je vdaná! To je v pohodě.
I když to teď říkám nahlas, nemůžu si být jistá.
Na to už je trochu pozdě, ne?
Ne, čistě profesionálně. Dala mi číslo.
Asi.
Vzala jsem si ho, kecaly jsme...
a pak jsem ho začala žmoulat.
Přímo před ní.
„Díky za číslo. To si o tom myslím.“
Nevěděla jsem, že to dělám.
To stálo v pozdějším svědectví Jenno.
Byla jsem v laufu.
Ano? A pak jsem to rozžmoulala přímo před ní a šla to vyhodit.
Před jejím zasraným zrakem.
A pak jsem ucítila, jak mě ruka táhne dozadu a otočila se.
A Jenno mi říká: „Vezmu si to a založím to do batohu.“
A sakra...
Já vím!
Jsem to ale trhačka!
Absolutní šampionka.
A takhle náš vztah funguje.
Je to jako curling.
Jo, ten rozkošný zimní sport.
Jsem ten obří kámen.
Každé ráno máme setkání týmu nad strategií:
„Dnes musíš jít sem.
Takhle rychle tam půjdeš. A vydáš se tímhle směrem.
A na tohle můžeš cestou narazit.“
A pak mě vyšleme
a není nic, co bych s tím mohla udělat.
A Jenno je venku a dělá...
Pracuje velmi tvrdě.
A já mám velký strach,
že poměr zametání a kamene je v našem vztahu příliš jednostranný.
Chci Jenno pomoct.
Chci se o ni starat jako se ona stará o mě.
Ale s Jenno se to má tak, že je neuvěřitelně schopná.
Ve všem!
A já taková nejsem.
Tohle mi jde.
V tom jsem fakt dobrá.
Ale tohleto
se v divočině nevyskytuje.
Tohle se neděje nikde jinde.
To se děje jen proto, že to Jenno produkuje.
Myslím, že ti tleskají.
Někdy se snažím.
Někdy se snažím zametat za Jenno. Ano? Snažím se být hrdinkou
a bez výjimky
to poseru.
Ale jednou jsem se snažila být hrdinkou
a i tehdy jsem to posrala,
ale dokázala jsem to tak velkolepě, tak důkladně,
že se kruh uzavřel a přispěla jsem svou troškou do mlýna.
Ano. Bylo to neuvěřitelné.
Stalo se to, když jsme šly vyvenčit psy.
Mám pár psů. Beru je na procházku.
A Jenno šla před námi. Byla daleko přede mnou, ano?
A já... Já chodím pomalu, ano?
Když jsme spolu začaly venčit psy,
chodívala po mém boku,
protože se bála, že psi uloví králíka.
A já jí musela vysvětlit: „Podívej se na ně.“
Vypadají...
jako by švédský kuchař z Mupetů ojel ovci.
Chodí takhle...
Mí psi neuloví králíka.
Jednou jsem je viděla honit králíka
a ten králík se pak začal nudit.
Že? Takže se nakonec uklidnila.
Uvědomila si, že mí psi neuloví králíka,
a tak začala chodit vlastním tempem.
A já byla hodně pozadu, ano?
Protože chodím pomalu, ale taky jsem nad něčím přemýšlela
a neumím chodit a zároveň myslet.
Je to spojené s mou problémovou chůzí.
Jsme na procházce.
Měla bych to uvést do souvislostí, než budu pokračovat.
Byly jsme spolu na světovém turné,
a pak jsme se vrátily odpočinout si do Austrálie.
Snažím se.
Jenno měla přijet jen na pár týdnů, víte?
Ale to bylo v březnu 2020.
Ano? Takže to, co začalo pro Jenno
jako zábavná malá dovolená v podivné nové zemi s novou partnerkou
se velmi rychle proměnilo na zajetí v buši.
Že?
Ale během pandemie jsme byly celkem v pohodě.
Byly vrcholy a pády, netball je pro děvky a tak.
Ale hrály jsme spoustu her. Ano? Obě milujeme hraní her.
Ne psychologické hry, ale prostě jen hry.
Hrála jsem poprvé hru Hádej kdo? s Jenno.
To byl objev. Když jsem vyrůstala, neměli jsme Hádej kdo?
Moc nóbl. Moc pohyblivých částí. Víte, o čem mluvím?
S rodinou jsem hráli vrhcáby. Ano? Miluju vrhcáby.
Ten kufřík s vrhcáby byl ten nejluxusnější nábytek v našem domě.
Ta dvoubarevná hnědá koženka. Mňam!
Líbí se mi ty kufříky. Když zrovna nikdo doma nehrál,
chodila jsem s ním po domě a říkala: „Jsem tu pracovně.“
Dokonce jsem ho i krátce
používala jako školní batoh.
„Nejdu do školy, jsem tu pracovně.“
Šikanovali mě? To teda.
Ale krása toho celého byla, že jsem to netušila.
Oni: „Pěkná taška, blbko.“
A já na to: „Díky.“
Došlo to tak daleko, že mě bratr musel odvést:
„Už to do školy nenos. Šikanují mě v zastoupení.“
A já: „Ale já tu jsem pracovně.“ Doma.
Nikdy jsem nehrála Hádej kdo?
a Jenno se laskavě nabídla, že mě to naučí
a já na to velmi arogantně: „Netřeba.
Viděla jsem to v reklamě. Je to pro děcka.“
Tohle byla moje první otázka
při mé premiéře Hádej kdo? ve věku 42 let.
Řekla jsem: „Dobře, představ si, že jdeš do nové práce.“
Já vím.
Bude to horší.
Řekla jsem: „Jdeš do nové práce.
Je toho moc. Musíš se hodně naučit.
Pořád děláš chyby. Všichni jsou milí,
ale nevíš, jak dlouho jim tahle velkorysost vydrží,
protože si pořád pleteš jejich jména.
Je čas na ranní čaj. Jdeš do kuchyňky.
Uděláš si šálek čaje, aby ses zklidnila.
Pak přijde tvá postavička s tímhle obličejem. Chceš jí dát facku?“
Já vím.
Jenno na to řekla:
„Ne.“
A ještě: „Páni.“
A dodala: „Hele, Hannah, nemám pocit, že čteme obličeje stejně.
Co na tom obličeji vidíš, že bys ho fackovala?“
A já na to: „Skvělá otázka. Díky za optání.“
Podívala jsem se znovu a říkám si: „A jo, docela dost z nich to má.
Mám to.
Vidíš, jaké mají zuby?“
Na což Jenno řekla: „Myslíš proto,
že se usmívají?“
Já vím.
Ukázalo se, že vnímám přátelskost jako hrozbu.
To může mít něco společného s mým autismem.
Ale může to mít něco společného s tou dobou,
kdy máma měla příliš velkou protézu.
Ne? Příroda versus výchova.
To nikdy nerozluštíme.
Takže během pandemie mi bylo dobře. Díky, že se ptáte. Já...
Nepotřebuju moc interakcí s lidmi, abych se udržela nad vodou, ano?
Ale stydím se přiznat, že mě nenapadlo,
že Jenno to může prožívat jinak
jako Američanka v cizí zemi, uvězněná během globální pandemie
v buši, jak jsem to pořád nazývala.
Že? Vůbec mě to nenapadlo,
dokud jsem ji jednoho dne neslyšela povídat si s jedním z mých psů,
což mělo zapnout varovný signál v mé hlavě.
Ale nezapnulo.
Že? Řekla: „Douglasi,
před pandemií jsem neměla na psy čas.
Je s vámi spoustu práce.
Ale teď jsi můj nejlepší přítel.“
Já vím.
Jasper byl hned vedle.
Já vím.
Ne. To nic. Je z útulku. Ví, kam patří.
To je ten nejprovokativnější vtip, co jde říct před lesbickým publikem, že?
Je to jako se vysmát zvířeti z útulku.
Provokatérka!
Jsou to jen vtipy. Žeru ho. Je to můj zachráněný princ. Nebojte.
Každopádně...
Uslyšela jsem to a byla jsem trochu zaskočená.
To jsem slyšela jen nerada, protože jsem její partnerka.
Jsem její zaměstnavatelka.
Pak jsem během toho rozhovoru zjistila,
že vlastním i jejího nejlepšího kamaráda.
A řekla jsem si: „To není skvělé. Nelíbí se mi ta rovnováha sil.“
Tak jsem se tam tehdy rozhodla,
že je mou povinností pomoct Jenno zapojit se do komunity.
Ano? A tak později ten den odpoledne venčíme psy
a Jenno jde napřed se svým nejlepším kamarádem Douglasem, jo?
A já jdu hodně za nimi vzadu,
skoro stojím, protože to musím promyslet, že ano?
Myšlenka, že bych mohla někomu pomoct začlenit se, je fakt vtip.
Ten den jsem to nevyřešila. Nemyslete si, že tam to teď míří.
Nevyřešila jsem to.
Vyřešila jsem to o půl roku později. Ano. Úplně náhodou.
Bylo to v období mezi variantami.
Pamatujete, v tom perineu času, kdy jsme
si mysleli, že je po všem?
A pak zaznělo jen: „Omikron.“ Pamatujete?
V supermarketu jsem uviděla plakát místního fotbalového týmu
a pomyslela si: „To je ono.
Jak jinak zapojit Američanku do dění v malém australském městě
než ji nechat hrát sport, který nikdy neviděla?“
Přinesla jsem ho domů se slovy:
„Měla by ses přidat do místního fotbalového týmu žen.“
A ona: „Vzala jsi ten leták.“
A já odvětila: „Jo. Fakta, informace.“
A ona: „A nenapadlo tě, že by to mohlo zajímat i někoho dalšího?“
A já na to: „Netuším. Nevím, jak tyhle týmy fungují.“
Ale přidala se do toho týmu. Tygřice.
Víte, jaké mají klubové heslo?
„Jak se opovažujeme prohrát?“
Ani nevíme, v jakém čase to je.
Říká se to před zápasem, nebo až po něm?
Má to být motivační, nebo je to ostuda, nebo je to geniální kombinace obou dvou?
Já nevím.
Je to geniální.
Přišla domů z prvního tréninku
a měla o čem vyprávět.
Ptala jsem se: „Jak to šlo?“ A ona:
„Neříkají tomu fotbal.
Říkají tomu fočus.
A nesmí se házet míčem.
Ale můžeš ho přihrát kamarádce.“
Pak řekla: „Líbí se mi napadání,
ale jakmile zazní píšťalka, musíš přestat.
Jinak ti uloží penaltu z 50 metrů.
Nevím, jak daleko je 50 metrů, takže to neřeším.
Napočítala jsem v týmu sedm zrzek. To je hodně.
Tři z nich tvrdily, že jsou rusovlásky,
ale tomu nevěřím.
Je to srandovní, ale jen 40 % týmu vědělo, kdo jsi.
Zbylých 60 % by raději mluvilo o bramborách.“
Když jsem tam seděla a poslouchala Jennino vyprávění,
uvědomila jsem si, co mám na Jenniných historkách
tak ráda.
Protože to vůbec není o té historce.
Je to
seznam faktů.
Protože jsem si vzala svého děsného otce.
Rozhodně.
A na rozdíl od mámy si to užívám.
Moc se mi to líbí. Užívám si to. Miluju...
Sbírá taková skvělá fakta, že ano?
Většina z nich je relevantních. Některá překvapí.
Některá jsou úplně mimo, ale později dostanou smysl.
Je skvělá. Ale nesbírá jen fakta.
Je to i o tom, jak je shromažďuje.
Je jako Brâncuşi faktů.
Protože si myslíš, že se někam dostáváš.
Pak se dostane na konec a ty řekneš: „Ne.“
Je to jen seznam faktů.
Líbí se mi to, protože já takhle v nových situacích fakta nesbírám.
Když jsem v novém prostředí, nesbírám fakta.
Všechno vstřebávám, jako vstřebávám to všechno
a nikterak to neukládám. Prostě nasáknu.
Jsem nasáklá a je toho na mě moc.
Pak se vrátím domů a vymáčknu ze sebe: „Co se to sakra stalo?
A proč je tu tolik zubů?“
Od dob, co jsem s Jenno, jsem jistější,
protože vím, že když jsme v nové situaci,
ona sbírá fakta a já je můžu uchopit později.
Je to fakt super.
Chtěla jsem, aby se vrátila a pořídila další fakta.
Říkám: „Musíš zpátky na trénink.“ A ona: „Mám zvrtnutý prst.“
A já na to: „Jak se opovažujeme prohrát?“
Tak se vrátila a řekla: „Je to nebezpečný sport, Hannah.
Kapitánka si loni zranila koleno. Stalo se to během zápasu.
Caz si ho taky zranila, ale nestalo se to během zápasu.
Přeběhla přes ni kráva.
Což nebylo to, co jsem si nejdřív myslela, eufemismus.
Pak je tu Shaz.
Ta teď nemůže trénovat, protože čeká, až přestane koktat po tom otřesu mozku.
Ale přišla na...“ Já vím.
„Stejně přišla na trénink a stála u postranní čáry.
Myslím, že se jim říká náhradnice,
protože měla na sobě něco, čemu říkají rozdělovač
a měla kšiltovku s traktorem.
Kouřila balčo, což nejsou drogy.
Je to cígo, což je cigareta.
Pila pivo z plechovky kterému se říká plecháč.
Jmenuje se Shannon, ale říkají jí Shaz.
Lauře říkají ,Lauz‘. Terry zase ,Tez‘.
A když řeknou ,sorry‘, řeknou ,soz.‘
A když jsem slyšela Caz říkat, aby pro Shaz zavolali ambu,
došlo mi, že to už chápu.
Vím, co dělají se slovy.
Vím, co děláte se slovy.
Vezmete naprosto skvělé jméno. Uříznete ho na nejbližší souhlásku,
zbavíte se zbytku, přihodíte tam Z nebo O.
To je to, co děláte.“
Já vím.
A já na to: „Jo,
Jenno.“
A ona odvětila...
„Myslela jsem, že je to moje zvláštnost.“
A já na to: „Ne.
Můj bratr říká své ženě Jenno.
Jsou Beno a Jenno.
Už mám BANANAGRAMS.“
Jen...
se učím.
Ano, ale jsou velmi konkrétní.
Kdyby mi Jodie Fosterová zase dala k narozeninám BANANAGRAMS,
už budu vědět, co mám dělat.
Ale kdyby mi Tom Cruise dal Hádej kdo? k Vánocům,
nejspíš bych plácla tu zubatou hrozbu.
Každopádně to bylo o půl roku později.
Před šesti měsíci se pořád snažím vyřešit ten problém.
Jenno s kámošem Douglasem jdou napřed.
Loudám se. Jasper pročmuchává křoví, ano?
A nakonec vyžene králíka z nory,
který odhopsá na cestičku přede mě.
A zastaví se, podívá se na mě a já se podívám na něj dolů.
Je to takový kouzelný okamžik.
Připadalo mi to jako my dvě.
Říkám si: „Bože. Jsem Sněhurka.“
A pak mi to dojde.
A říkám si: „Ale ne.
Ty vůbec nemáš strach, kámo, že ne?“
A on: „To rozhodně ne.
Jsem nemocný.“
Já vím. Hnijící bulvy.
A já: „Dneska ne. Nemyslím si, že dnes by měl být ten den,
kdy by psi měli ulovit prvního králíka, který je nemocný
a Jenno se stýská po domově a já to zjistila teď.
A nejsem na to hrdá, ale trošku jsem ho botou postrčila,
aby nebyl v cestě.
Spadl pod jetelíček pod křovím.
A já: „Fajn. To jsem dala.“
Vzhlédnu, Jenno to neviděla a já si říkám: „Ano.“
Ale Jasper to viděl
a začíná se utrhávat s odhodláním: „Ulovím svého prvního králíka.“
Protože je to divoch. Miluju ho.
On mi říká: „Ulovím...“ A já: „Ne, když jsem tu já.“
A nenakopla jsem ho.
Nenakopla jsem ho.
Moje noha byla úplně nehybná.
Udělal rozhodnutí.
Pojďme si to ujasnit. Rozhodl se, že mi vběhne na nohu
a udělal to rozhodnutí velmi tvrdě a opravdu rychle.
A jakmile mi vrazil do nohy, udělala jsem...
na zem.
Právě včas jsem ho popadla za srst na krku.
A vyloudila jsem: „Uf!“
A pak jsem vzhlédla.
A vidím, jak se Jenno otočila
a uviděla to.
Neviděla toho králíka.
Viděla jen, jak se peru se svým psem.
A prohrávám.
Tak se vrátila a zeptala se: „Proč jsi právě nakopala svého psa?“
A já na to: „Měli jsme tu králíka.
A technicky jsem ho nenakopla. Bylo to spíš ramínko a...
A ona se zeptala: „Co je ramínko?“
Bylo to předtím, než hrála fotbal.
A ona se zeptala: „Co je ramínko?“
A pak řekla: „Panebože, králíček.“
Ten králík ani nevěděl, že to není bezpečné,
takže nevěděl, že je v bezpečí a vrátil se na tu zasranou cestičku.
„Je tu trošku kravál. Co se to tu děje?
Můžu pomoct? Nemůžu pomoct.“
A viděla jsem, jak se Jenno chce toho králíčka dotknout
a Jasper by se do něj nejraději zakousl.
Ano?
A co se stane potom, se stalo velmi rychle,
ale já vás tím provedu.
A začnu se svým záměrem,
protože to nebude zřejmé.
Chtěla jsem si vzít bundu
a přehodit ji přes toho králíka.
Takový malý bundový kokon.
A pak ho zvednout, zabalit
a vzít k veterináři, abych outsourcovala jeho skon.
Ano? Byl vystrašený a nemocný. Byl na cestě na onen svět.
Já jsem hrdinka. Dobře? Já jsem hrdinka. Pamatujte si to.
To je vaše mantra. Já jsem hrdinka. Možná jsem tu ten chlap já.
Dobře, tak jo.
Takže se stalo to, že jsem držela Jaspera za krk.
Musela jsem ho sebrat, ale potřebovala jsem náskok,
protože Jasper má čtyři nohy a umí s nima dobře.
Já mám jen dvě a nějak spolu vycházíme, ale ne skvěle.
Tak jsem si dala náskok tím,
že jsem ho odhodila.
Já vím.
Ale nebylo to jen tak: „Letíš, kámo. Ty budeš tamhle.“
Ne. Vrhla jsem se na to jako sovětský diskař.
Jako rovnou z osmdesátek.
Zjevila jsem se nadopovaná zničehonic a...
Sleduju Jaspera. Letí vzduchem a říká si:
„Jakmile dopadnu na zem, běžím zpátky. Jdu pro toho králíka.“
A já se otočím a snažím se dostat k tomu králíkovi
a pak se zničehonic
Douglas rozhodne, že dnes je ten den, kdy se bude chovat jako opravdový pes.
A zjeví se znenadání
a zasadí tomu králíčkovi smrtelnou ránu.
Já vím. Před jeho nejlepší kamarádkou.
Já vím.
Takže jsem udělala to jediné, co umím.
„Vypadni odsud, ty hnusné psisko. Tak už běž! Honem! Pusť ho!“
Je to hodný pes.
Udělal...
Ale Jenno a oba psi se zatvářili:
„Kdo sakra jsi?“
A ten králík není mrtvý.
Já vím. Ale teď má strach.
A začne křičet.
Nevím, jestli jste někdy slyšeli králičí křik. Není to fajn.
Daleká cesta za domovem není film pro děti.
Je to blbost.
Takže začne...
A vy víte, že není konec, dokud nenastane ten králíkův.
Víte, že musím zabít toho králíka. Je to humánní.
Je fakt vystrašený.
Brzy umře.
Musel umřít dřív, protože...
Já jsem hrdinka. Dobře.
Věděla jsem, jak to udělám.
Bylo tam poleno. Chtěla jsem ho vzít, majznout králíka, rozšmelcovat ho.
Jsem hrdinka.
Ale nechtěla jsem to udělat před Jenno. Přišlo mi, že už toho viděla dost.
Takže jsem jí dala úkol.
Řekla jsem: „Potřebuju klacek.“
Nepotřebovala jsem klacek. Ale věděla jsem, že když jí dám úkol,
Jenno se přepne do producentského módu a řekne: „Jdu produkovat.“
Že jo? Takže odběhla. A já: „Ano!“
Tak jsem zvedla to poleno.
A s Jenno se to má tak,
že je velmi efektivní.
Ale já nejsem.
Takže se vrátila v tu nejhorší chvíli.
Protože jsem dělala tohle.
Ano? A i kdybych to nechtěla hodit na toho králíka, nedokázala jsem zastavit.
Když jsem ji uviděla, hybnost a gravitace převládly.
A když jsem ji uviděla, otočila jsem se
a poprvé ve svém zasraném životě
jsem se zhluboka a zdlouhavě podívala do očí
jiné lidské bytosti.
Já vím.
Prostě...
Propíchla jsem ji pohledem. A...
A v tu dobu jsem už byla v laufu,
což znamenalo, že jsem se musela ujistit, že nastal králíkův konec.
Takže, aniž bych přerušila oční kontakt, jsem začala takhle...
Pak jsem se uklidnila. Koukla na ni a i já jsem jí to viděla ve tváři.
Byla smutná, nejspíš vystrašená.
A já se na to podívala a došlo mi: „Ale ne.
To znám.
Už jsem byla uvězněná ve vztahu se zabijačkou králíků.“
To jsem nechtěla.
Nechtěla jsem to pro Jenno.
Tak jsem se to pokusila napravit.
Povídám: „Byl nemocný. Zbavila jsem ho trápení. Jsem hrdinka.
Měl myxomatózu. Říkáme tomu myxo, protože si rádi hrajeme se slovy.
Je to zavlečená nemoc.
Protože kolonialismus nikdy nebyl dobrý nápad.
Pokud se chceš vrátit do Ameriky, vrať se.
Nechci, abys odjela, ale musí ti chybět rodina a přátelé.
To dáme. Nevíme, jak dlouho to bude trvat.
Jsme silné. Zoom je fajn. Je to hrozné, ale dáme to.
Co chceš, abych udělala? Co mám udělat?
Co mám dělat? Co by bylo správné udělat?
Co mám dělat?“
Ona na to: „Přestaň.
Nepanikař.
Kým chceš být?“
„Tvojí ženou.“
Díky.
Překlad titulků: Kateřina Richard