Downloaded from YTS.MX
FILMET I OPERAHUSET I SYDNEY
Official YIFY movies site: YTS.MX
PÅ LAND TILHØRENDE GADIGALFOLKET FRA EORA-NATIONEN
Hej!
Tak.
Jeg er blevet gift.
Ja, ikke?
Det er rart.
Jeg kan lide det.
Det vil showet handle om.
Ja. Det bliver en romantisk komedie.
Vammelt!
Det bliver et feelgoodshow.
Ja!
Ja, det bliver et feelgoodshow.
Det skylder jeg jer vist.
Ja.
I har hørt om mine problemer i årenes løb,
og I har hængt ved. Jeg takker!
Men nu må jeg gøre gengæld.
Så det her bliver lidt anderledes.
I en times tid skal vi have det rart.
Jeg får jer, en flok relativt fremmede,
til at have det rart sammen.
Hænderne over dynen.
Fik I den? En lille lesbisk joke.
Det starter godt, synes jeg.
Det starter godt.
Før jeg går i gang,
vil jeg gerne anerkende, at verden går under.
I skal ikke tro, jeg er uvidende. Jeg har opdaget det.
Vi er færdige. Det er slut.
Men jeg tror ikke, jeg kan løse det.
Ikke i aften.
Ikke på den afsatte tid.
Så jeg vil ignorere det,
og den næste time skal vi have det rart sammen.
Derefter kan vi vende tilbage til vores masseudryddelse.
Er I med på den? Godt.
Sådan.
Jenney er navnet på min kone. Ja.
Klap ad det faktum.
Jeg kalder hende Jenno,
fordi det er kortere.
Hun finder det sødt, så det er fedt.
Gevinst uden at gøre en indsats. Ikke dårligt.
Men det var en stejl indlæringskurve
for os to at organisere en forlovelse.
For fanden da, heteroer har mange følelser.
De har mange følelser om bryllupper. Det anede jeg ikke.
Det passer.
Fordi jeg ikke var blevet inviteret så længe,
vidste jeg ikke, det var en særlig lejlighed.
Hvem kunne vide det? Heteroer.
Vi begik åbenbart en masse fejl.
Vi havde for eksempel en hajkage.
Jep. Bryllupskagen var noget helt nyt.
Der kom et stort hajhoved op ad toppen...
En hvidhaj. Tak for spørgsmålet.
Den havde et øje på hver side, to rækker tænder,
for det er fakta.
Det stak op ad kagen. Hajkage.
Der var de små figurer, som hører til en bryllupskage.
Hvad kalder man dem? Kølerfigurer? Jeg er ligeglad.
Mange har brud og gom. På grund af fakta havde vi ikke.
Vi valgte to oddere,
som holdt hånd.
Ja.
I hajens mund.
Folk syntes ikke om det.
De var forvirrede. "Hvorfor har I en hajkage? Det kan jeg ikke lidt."
Sådan lyder de ikke.
Sådan hører jeg dem, og det er en vigtig forskel.
Men vi valgte en anderledes kage af en grund.
Vi ville narre en kristen bager.
Vi ville narre en kristen bager til at lave en homo-bryllupskage.
Det virkede.
"Nej, det er ikke en bryllupskage, jeg fylder ti år."
Nem at narre. Kristne tror på hvad som helst.
Nu ryger han i Helvede.
Alle må gøre noget for homoagendaen.
Sende kristne til Helvede en ad gangen.
Meget effektiv aktivisme, ikke sandt?
Jeg sagde ikke, hvem det var et feelgoodshow for. Min fejl.
Jeg har det fint.
Jenno og jeg havde nok svært ved at holde et korrekt bryllup,
fordi ingen af os nogensinde havde tænkt på det.
Planlagt vores "særlige dag". Det skal man åbenbart.
Som tilhørende kvindekønnet
skal man åbenbart bruge lang tid på at fantasere
om farveskema og blomsterarrangementer
på dagen, hvor man bliver solgt.
Jeg har ikke skænket det en tanke.
I lang tid havde jeg ikke muligheden.
Jeg voksede op i en tid,
hvor homoseksuelle ikke måtte adoptere et stykke hovedvej.
Og slet ikke gifte os med en, vi havde lyst til at røre ved.
Så hvorfor spilde tiden?
Jenno er biseksuel,
så hun kunne have skænket det en halv tanke.
Det havde hun for travlt til.
Typisk for en biseksuel, ikke?
Hvad? Nej.
Nej, jeg har ikke ret.
Det er en grim stereotyp.
Men jeg praler gerne med, at min kone er biseksuel.
For det irriterer en helt speciel type mand,
som jeg kan lide at irritere.
For det her er et valg.
Og det blev ikke dig.
Jeg sagde altså ikke, hvem feelgoodshowet var for.
Vi var glade for vores bryllup, det skal siges. Vi nød det.
Det var en lille ceremoni derhjemme. Bare lidt venner og familie.
Kun mine venner og familie, for jeg er den vigtigste.
Det er en joke, og ikke min bedste,
så flot, at I gav den en lunken modtagelse.
I loddede stemningen. Pænt af jer.
Nej, grunden er, at Jenno er amerikaner.
"Hvad? Nej!" Diversitet. Det var så lidt.
Det skyldtes pandemien. Grænserne blev lukket,
så Jennos familie og venner kunne ikke komme.
Og det var trist.
Men var det egentlig?
En ting ved bryllupskulturen, jeg ikke forstår, er,
hvor meget folk går op i frieriet.
I tidsrummet fra forlovelsen til vielsen,
i den korte mellemkødstid...
Det er en kort mellemkødstid,
for det er ikke målet, men det er meget spændende at være det.
I...
I den korte mellemkødstid
er det eneste, folk spørger om: "Hvordan friede du?"
"Vil du ikke vide, hvad hun hedder?"
"Nej, hvem går op i det?"
Man skal åbenbart fri på en strand, ved solnedgang eller sådan noget.
Solnedgang er fint, men stranden? Fandeme nej.
Jeg hader stranden. Jeg stoler ikke på sand.
Det er aldrig, hvor det siger, det vil være.
Et halvt år efter, jeg har været på stranden,
finder jeg en lille perle på kroppen.
Endnu en lille mellemkøds-joke, når man tænker over det.
En lille diamant i måtten. Han fanger den.
Et frieri skal være en stor romantisk gestus.
Gå stort, eller gå alene hjem. Ikke?
Jeg forstår ikke, hvor der er plads til romantik
i frieriet.
For så vidt jeg forstår,
er et frieri i bedste fald spontanitet i bakgear.
I værste fald er det et bagholdsangreb.
I bedste fald holder partnerne et teammøde.
De holder teammøde, lægger en plan. De foreslår et forslag, hvilket er spøjst.
Så skriver de en huskeliste
over rekvisitter og et mål,
en strand måske.
Så hakker den ene punkterne på listen af,
mens den anden glemmer at have deltaget.
Så når frieriet endelig sker,
siger de: "Gud! Sikken overraskelse!
Se den ring! Åh gud! Jeg har aldrig set noget så smukt!"
Så hold dog op.
Seriøst. Du valgte ringen!
Drop komediespillet.
Det er pinligt.
Men det er i bedste fald.
I modsat fald er der intet teammøde.
Den ene ser bare sig selv som alle tiders fangst.
Hvilken frækhed.
Jeg mener, at det i cis-hetero-universet
er den mandlige.
Det er en grov generalisering.
Men det er også 100 procent sandt.
Jeg har researchet det.
Bekræftet mine fordomme.
Men det er manden, hvilket er skægt.
For hvem er bedst til at håndtere en afvisning?
Mænd, som tror, de er alletiders fangst.
Det kan man da kalde opskriften på en succes.
Sig ja, så gifter vi os. Ellers, så stalker jeg dig. Romantik!
Det er en fælde.
Tak. Meget venligt.
Som om I bliver instrueret.
Jeg friede til Jenno. Det var ikke givet. Jeg er ikke den mandlige.
Vores forhold er lidt til en side,
så hvad arbejdsfordelingen gælder,
fordeler vi opgaverne efter evner,
og hvem man kan få til det.
Og det virker. Det gør det.
Vi husker næsten altid at stille skraldespandene ud.
Næsten hver uge.
Det er herligt.
Men jeg friede. Vi holdt teammødet.
Vi besluttede, at vi ville have nogle af de administrative privilegier.
Så gjorde vi ikke mere ved det. Vi fik travlt. Typisk.
Og jeg endte med at fri.
Og det var ikke...
Det var ikke planlagt.
Jeg vågnede ikke op og tænkte: "I dag sker det."
Jeg lokkede os begge i et baghold.
Jeg havde ingen tale. Jeg havde ingen ring.
Jeg havde intet mål.
Jeg faldt ikke på knæ. Op i røven med det.
Hvorfor? Jeg har fået tre knærekonstruktioner.
Mine knæskaller er porøse. Det er smertefuldt for mig at knæle.
Så jeg kan ikke gå i seng med mænd.
Det er en joke.
Og den giver ingen mening.
Der er andre langt mere tungtvejende grunde.
Jeg gjorde sådan her, da jeg friede.
En god udstrækning.
Folk siger: "Tre knærekonstruktioner.
Er du sportsudøver?"
Og jeg svarer: "Nej, men er du detektiv?"
Du er ikke ret god."
"Du har spillet netball. Det slider på knæene.
Det må du have gjort." Gu gjorde jeg ej!
Netball er for tøjter.
Jeg vil ikke spille netball.
Jeg står ved det. Netball er for tøjter.
Lad mig gøre det klart, at jeg ikke har noget imod netball eller tøjter.
Jeg er ærligt talt fan af begge dele.
Jeg kan bare lide at sige det. Det lyder bare godt.
Netball er for tøjter.
Det er rensende. Det er mit mantra.
Det fik mig gennem pandemien.
Det gjorde det.
"Jeg kan ikke arbejde. Netball er for tøjter! Kom nu!"
Det var en god tid.
Jeg siger det tit. Problemet er, at Jenno ikke ved, hvad netball er.
Og jeg siger det ikke.
Man skal holde liv i mystikken. Ved I, hvad jeg mener?
Og hvis jeg ville forklare netball for hende, hvordan gør man så det?
"Det ligner basket, men når man får bolden, er gulvet lava."
Folk render rundt med veste på,
men ingen kan drible.
Og jeg tager hende ikke med til en kamp. Jeg nægter.
De gør det her for tit.
Hele tiden.
Jenno er jøde.
Ja, ikke?
Det er...
Jeg bør forklare jer det. Jeg får tit skader,
på grund af en såkaldt problematisk skridtafvikling.
Lægen kaldte det problematisk skridtafvikling.
Han var ikke gynækolog. Ikke sådan et skridt.
Det er noget helt andet.
Derfor kan jeg ikke gå i seng med mænd.
Nej.
Sådan friede jeg.
Jeg havde et panikanfald, da jeg friede.
Hvorfor ikke? Det er skønt at leve.
Jenno sagde det, hun altid siger,
når jeg har en nedsmeltning.
Hun sagde: "Ingen panik."
Hvilket er noget pis. Sig ikke det.
Hvis nogen har et panikanfald, skal man ikke sige: "Går du i panik?
Har du prøvet at lade være?"
Det er noget pis. Det Jenno siger bagefter, redder den.
"Ingen panik. Hvem vil du være?"
Det hører min hjerne og tænker...
For når jeg har et panikanfald,
tænker jeg: "Hvad skal jeg gøre?
Hvad bør jeg gøre? Hvad er det rigtige at gøre?"
Hun sagde: "Stop. Hvem?
Hvem vil du være?"
Det hører min hjerne og tænker: "En leg!"
Jeg elsker at lege. Panik overstået. Så nem er jeg.
Og lige den dag, sagde hun: "Hvem vil du være?"
Og jeg sagde:
"Din kone."
Jeg ved det.
Jeg er enig med jer.
Det er da fint, ikke?
Det grænser til at være kært.
Men det er ikke nok til skikkens vogtere.
Frieriskikkens vogtere vil se beviser på, det var planlagt.
De vil se, man gør sig umage. De vil have en historie.
Det kan de ikke få.
Hvis jeg skal pensle det mere ud, går det galt.
Ingen romantik. Der skete et dødsfald.
Det dropper jeg i feelgoodshowet.
I skulle bare vide det.
Det er et feelgoodshow, jeg mener det.
Jeg gør ikke det, jeg er kendt for.
Jeg giver jer en falsk tryghedsfornemmelse. I hygger jer.
Så siger jeg: "Ingen hygge. Hav det skidt. Få det værre." Det...
...sker ikke her. Det er et feelgoodshow.
Eller er det?
Nej, det er det.
Det er det.
Jeg ville gerne gøre det til en sød, romantisk historie.
Jeg mener det. Jeg vil ikke altid være på tværs.
Men jeg kan ikke.
Jeg kan ikke gøre det til en sød historie.
Og det er skuffende, for jeg er god til historier.
Jeg er professionel, hvis jeg skal være ærlig.
Men jeg kan ikke. Jenno kan ikke fortælle historien,
for hun er elendig til historier. Hun er hamrende dårlig.
Det mener jeg nu ikke.
Jeg elsker Jennos måde at fortælle på.
Men det mener alle andre, som har mødt hende.
Jeg elsker hendes måde at fortælle på. Vi er der, hvor vi fortæller parhistorier.
Ja. Men det er sandt.
Og jeg overdrager: "Fortæl du, Jenno."
Og man kan se et udtryk af rædsel dukke frem i folks ansigter.
De tænker: "Nej, du skulle hjælpe.
Du er professionel."
"Jeg har fri i dag. Kom så, Jenno."
Mine evner som historiefortæller kommer fra min mor.
Hun er en fantastisk historiefortæller.
Min mor formår altid, uden undtagelse, at få historien til at lande på benene.
Det er en fantastisk evne.
Men hendes superkraft,
hendes fortællersuperkraft er, at hun er virkelig god til
at kapre andre folks historier,
så de falder til jorden.
Det er underfuldt, men skræmmende.
Jeg er glad for at kunne sige, at min mor og Jenno har et godt forhold.
Det er en lettelse, for jeg kan ikke
klare sådanne spændinger.
Kunne min mor og min partner ikke enes, måtte en ryge.
Og jeg har lavet analysen.
Det ville være mig.
Jeg er det svageste led. Absolut.
Det var en lettelse.
For min mor falder ikke lige for folk.
Jeg præsenterede hende engang for en kæreste.
"Hende kan jeg ikke lide.
Og det behøver jeg ikke."
Ja, ikke? "Fair nok, mor.
Men hun står lige der.
Vi kunne have talt om det senere." Hun gjorde sådan.
Jeg er ikke alene. Jeg er den yngste af fem.
Alle søskende måtte manøvrere for at få en partner ind i folden.
Min svoger har et godt forhold til min mor nu.
Men i starten var det en kamp.
For han er irer, og han er meget bleg.
Selv i forhold til mig.
Og jeg er en bleg omelet. Men...
Men han er en gennemsigtig kartoffel. Det er helt vildt.
Mor begyndte at kalde ham Casper.
De hun fandt ud af, han ikke syntes om det, blev hun ved.
I et par år sagde han: "Jeg har et navn."
Hun sagde: "Hvad er hans problem?
Casper er det venlige spøgelse."
Et faktum og en trussel i på samme tid.
Men mor og Jenno faldt straks i hak. De mødtes efter et af mine shows.
Sjovt faktum: Jenno er min producer.
Hun står lige der.
Ja.
Og hvis I spekulerer over, hvordan magtbalancen er,
mens jeg står og fortæller vores historie,
så har Jenno fuldstændig kontrol over lyd og lys.
Så...
...sådan er det.
Det venlige spøgelse.
De mødtes efter et af mine shows. Som producer går Jenno altid med rygsæk.
Det er hendes stil som producer. Hun går altid med rygsæk.
For der er alle remedierne, ikke?
Så da mor mødte Jenno,
havde hun rygsæk på.
Mor kastede ét blik på hende og sagde:
"Davs, Dora the Explorer."
Jenno sagde bare: "Tak."
"Hun forstår mig."
Men mor og Jenno talte sammen udenfor min hørevidde den aften.
Ved første møde. Det var ikke min plan.
Hvis jeg bestemte, ville mor og Jenno aldrig være alene sammen.
Mor er for upålidelig. Jeg stoler ikke på hende.
Men alene var de.
Jenno aflagde fuld rapport dagen efter.
Og med fuld rapport mener jeg,
at hun gentog, hvad min mor havde fortalt hende,
igen og igen og igen.
I håb om, at det en dag ville mening.
Nej.
Hun sagde: "Hannah, din mor fortalte mig..."
Jenno er amerikaner,
men når jeg fortæller, lyder hun meget australsk.
Jeg tror...
I må tænke jer til det, for jeg laver ikke accenten.
Jeg har ikke tid.
Jeg har ikke tid til alle de r'er,
som de insisterer på at udtale. Det er kedeligt.
Ingen anden engelsktalende nation
anvender ordet "rural" under en småsnak.
Der findes langt bedre måder at sige "ikke i byen" på.
Men ikke for dem. "Jeg er fra det rurale Amerika."
"Er du det? Jeg bor i bushen."
Jenno kan finde et r i mit navn. "Hannah."
Det er der slet ikke.
"Hannah..." Jeg laver ikke accenten.
"Hannah, din mor fortalte mig, at hun hæver penge i banken
for at spare sammen...
...til tænder.
Hannah, hun hæver penge i banken for at spare sammen til tænder.
Hannah?
Hører du efter? Hannah, din mor
hæver penge i banken for at spare sammen til tænder.
Det er tre forskellige ting. De hænger ikke sammen.
Men det gør de i din mors hoved.
Hannah, hun hæver penge i banken
for at spare sammen til tænder.
Hannah, det giver ingen mening."
Og jeg siger: "Det ved jeg!"
Jeg har hørt om min mors tandopsparing i årevis.
Hver gang, hun får sin pension, hæver hun 10-15 dollars,
som kommer i den særlige skuffe.
"Hvis jeg lader dem stå i banken, Hannah...
...bruger jeg dem bare."
Jeg kan huske, da min mor fik sit første gebis.
Det var en meget ubehagelige periode i mit liv.
Jeg var teenager,
og da hun fik det,
var det for stort.
Og af en eller anden grund
fik hun ikke tilpasset det, før der var gået nogle år.
Så det raslede rundt.
Så hver gang hun blev ophidset,
faldt overmunden ned og ændrede hendes ansigt totalt.
Hun var vred,
og så smilede hun stort.
"Du kan bare flytte hjemmefra.
du er ikke velkommen her."
Det var...
Det var værre, når hun gabte.
For når hun gabte, faldt overmunden ned,
og undermunden røg op.
og så mødtes de på midten.
Har I nogensinde set nogen gabe med sammenbidte tænder?
Det er skræmmende på et primalt niveau.
Kroppen signalerer "afslappet",
men deres ansigt signalerer: "Jeg kommer efter dig."
Men hun kan lide Jenno.
"Jeg kan lide hende. Hun er ikke et fæ."
Den højeste form for ros.
Jeg måtte spørge om fars mening. Han er ikke whistleblower om følelser.
Så jeg spurgte...
Den fortjente mere, men okay.
Whistleblower om følelser. Den er god.
Vi klipper den nok ud, for den var en fuser.
Det handler om, hvad I mener, jeg har ikke følelser i klemme.
Okay, det lykkedes.
Jeg sagde: "Far, hvad synes du om Jenno?"
Han sagde: "Åh ja. Ja.
Ja, jeg ... nå men.
Ja, ja. Nå men...
Hvad synes din mor? Jeg synes nok..."
Far kan ikke fortælle historier.
Min far er en elendig historiefortæller.
Og min mor er den bedste.
Og noget af det bedste, jeg ved,
er at se min far fortælle en historie, mens mor er der.
For hun er ved at gå ud af sit gode skind.
Man kan se, hun dirrer
og venter på en chance for at kapre hans historie.
Men man kan ikke kapre min fars historier,
for de letter aldrig fra jorden.
Aldrig.
Han siger: "Jeg ved ikke, om jeg har fortalt det. Forleden tog jeg i byen
efter mælk.
Men jeg havde være oppe siden kvart i syv.
Jeg plejer at stå op kvart over seks
eller kvart i seks. Men jeg sov længe.
Et par nætter før sov jeg ikke igennem,
for Margaret ringede, og jeg blev lidt urolig.
Man indhenter aldrig søvnen natten efter. Først et par nætter senere.
Så jeg sov til kvart i syv eller deromkring og...
Så da jeg tog af sted efter mælk,
var skoletrafikken startet. Du godeste!
Du godeste! Jeg går ud fra,
at de prøver at undgå myldretiden på hovedgaden,
og så kører de forbi vores hus. Det gør de vist alle,
og hovedgaden er øde. Der er mange af dem."
Man kan se, at mor er...
"Så hold dog mund."
Far siger: "Jeg prøver at fortælle en historie."
"Det er ikke en historie, Roger.
Det er en række af fakta, som du har lært
på din vej til at blive en meget kedelig mand."
Hun er brutal!
Far lader sig ikke gå på. Han siger: "Hvad med en kop te?
Jeg har købt mælk."
Han er en meget mild mand.
Mine forældres opdragelsesstil var
barsk betjent, sovende betjent.
Sådan gjorde de.
Far hævede aldrig stemmen overfor os.
Han taler meget lavmælt. Han har kun hævet stemmen én gang,
og det var rystende. Jeg glemmer det aldrig.
Det stod i så stærk kontrast til, hvad han plejede.
Der skete det,
at han tabte et stykke ost...
...og hunden tog det.
Der går hans grænse.
Det var ikke engang en dyr ost.
Det var Homebrand-cheddar.
Men det var hans ost,
og han tabte den.
Og hunden tog den.
Han råbte: "Forsvind, din møgkøter!
Af sted med dig! Af sted! Giv slip!"
Og hunden...
Og min bror og jeg tænkte: "Hvem er du?"
Far sagde: "Ja. For helvede da."
Jeg må spytte det ud. Det klipper vi nok ud.
Jeg har turneret i et år.
Hver aften er jeg nødt til det.
Slug...
...fantasiosten.
Min hjerne siger: "Nej, den har været på gulvet."
Det har den ikke. Den er ikke ægte.
Min hjerne mener ikke, det betyder noget.
Jeg kan ikke lade, som om jeg sluger fantasiosten.
Det er nok derfor, jeg ikke kan gå i seng med mænd.
Hey!
Nej.
Det giver ingen mening.
Jeg har haft mange kærester før Jenno.
Ikke for at prale, men der var mange.
Det var ikke planen at blive netballspiller.
Jeg er bare ikke god til relationer,
og det viser sig, at det er en vigtig del af et forhold.
Der var ikke stort drama.
De fleste forhold endte med, at vi gav op i fælles udmattelse.
Jeg blev engang droppet, fordi jeg blev taget i en løgn.
Jeg blev virkelig glad,
for jeg er meget dårlig til at lyve.
Jeg kan ikke foregive at sluge fantasiost uden at fortælle jer om det.
Så at jeg kunne fortælle en løgn,
og skjule det længe nok til, at det blev et tillidsbrud,
det tog jeg som et tegn på, at jeg var ved at blive moden.
"En dag bliver jeg en rigtig dreng." Ikke?
I får historien. Jeg fornemmer kulde.
"Jeg troede, du var troværdig."
Der skete det, at min kæreste spurgte, om jeg ville have en is.
Ja. Farlig grund.
Og jeg sagde ja, for jeg havde lyst til is.
Det var ikke løgnen. Jeg er ikke et uhyre.
Men jeg sagde ja sådan her:
"Ja. I scream, you scream, we all scream for ice cream."
Og hun sagde: "Wow! Fandt du lige på det?"
"Ja, jeg gjorde. Ja." Ja, ikke?
Hvorfor ikke?
Jeg skulle nok til at rette mig selv.
Jeg følte ikke, jeg skulle stå fast på det."
Men så fik jeg en is og blev distraheret og glemte det.
Et halvt år senere opdagede hun...
...at jeg alligevel ikke var en begavet poet.
Hun blev meget sur.
"Du løj for mig.
Hvordan kan jeg stole på dig igen? Du løj for mig."
Til sidst sagde jeg bare: "Helt ærligt, det er ikke min skyld,
du har store huller i din almenviden."
Jeg ved det.
Det er vist i kategorien "dårlig til relationer".
Ved mit værste brud, brød jeg forholdet,
og det var slemt, for det ændrede ingenting.
Jeg slog op med min kæreste, og intet skete.
Alt forblev præcis som før.
Det var som omvendt ghosting. Det var meget anstrengende.
Jeg var så rystet, at der gik en uge, før jeg gjorde et nyt forsøg.
"Jeg vil ikke være i det her forhold."
Hun sagde: "Men det vil jeg."
"Sådan fungerer det vist ikke.
Vi skal vist begge stemme for,
ellers er det et nej.
Det handler om samtykke."
Og hun sagde: "Hvordan synes du, det går?"
Ja, ikke?
Jeg kan ikke huske, hvordan forholdet sluttede.
Jeg tror, det er forbi.
Men jeg husker ikke meget fra den periode af mit liv.
Det er længe siden, 20 år,
og det var ikke en god periode.
Der er det, når man har det hårdt,
at man aldrig har det hårdt,
og så siger hjernen: "Det må vi huske.
Lad os bevare det som nostalgisk guf til senere."
Nej, det står bare som en tåge.
Man smider det om i baghovedet.
Det er en tåge.
Jeg har kun ét klart minde om det forhold,
og det er som en filmtrailer.
I ved, man ser en filmtrailer, og alt går meget hurtigt,
og når den er færdig, har man en masse spørgsmål
og ingen lyst til at se det pis?
Sådan fungerer det.
Vi var ude at køre sent om aftenen.
Min kæreste kørte. Jeg gjorde ikke. Sådan fungerer det i biler. Og...
Jeg ved ikke, hvor vi var på vej fra eller til.
Det var på en bivej, bælgmørkt. Der var kun lyset fra forlygterne.
Det var en grusvej.
Og hun kørte hurtigt.
Pludselig hugger hun bremsen i.
Bilen slingrer fra side til side. Det er frygteligt.
Den roterede en hel omgang og holdt så stille i en støvsky.
Men hun røg ud ad døren
før det gik op for mig, vi holdt stille.
Jeg anede ikke, hvad der foregik.
Hun løb om foran bilen og bukkede sig ned.
Jeg kunne ikke se hende. "Hvad sker der?"
Da hun rejste sig,
holdt hun en død kanin i ørerne.
Ja, hør jeres reaktion.
Sådan reagerer et publikum med mange lesbiske.
Ikke sandt?
En lille kanin kommer til skade, og I tænker. "Rædsomt."
I havde det fint, da jeg fortalte jer
om et forhold på grænsen til det destruktive.
Det tog I roligt.
En død kanin?
Nå, men hun holder den døde kanin op, og hun smiler.
Jeg er forvirret. Jeg ved ikke, hvad jeg bør føle,
men jeg tror ikke, at glæde står øverst på listen.
Hun siger: "Den er ramt rent."
"Leger vi en leg, uden jeg ved det?"
Hun siger: "Jeg tager den med hjem til hundene."
"Nej, helt ærligt."
Så sagde hun det værste, jeg nogensinde har hørt.
Hun sagde:
"Jeg tror, jeg flår den nu."
Jeg siger: "Nej. Hvorfor?
Hvordan?"
Det fandt jeg ud af.
Hun bukkede sig og var ude af syne. Jeg tænkte: "Hvad fanden sker der?"
Og da hun rejste sig,
havde hun den lille kanins ankler mellem tænderne.
Hold dog kæft.
I skulle ikke kysse hende senere.
Ja, ikke?
Hun...
...prøver at få godt fat.
Man ser det. Man hører...
Og så skræller hun den bare.
I én glidende bevægelse. Som...
Det var det mest sindssyge, jeg nogensinde har set.
Det var den værst tænkelige tryllekunst.
For intet var skjult.
Man kunne se det hele,
men det var en tryllekunst.
For hun siger: "Jeg har en kanin.
Nu har jeg to.
Den ene er rød."
Ja, ikke?
Den film ville I ikke se, vel?
Det blev lidt uhyggeligt, indrømmet.
Men mere uhyggeligt bliver showet ikke.
Fra nu af er alt hyggeligt.
Jeg mødte Jenno, hvilket er en lettelse, for ellers...
Det er et meget detaljeret catfishing-show, ikke?
Jeg mødte hende i en mærkelig periode af mit liv.
Hun var producer
på mit off-Broadwayshow Nanette.
Hun var den første amerikaner, jeg mødte, da jeg landede,
og jeg må have sagt: "Kom. Du går an."
Nej. Jeg flirtede. Jeg sagde: "Goddag, frue."
Det er meget effektivt.
Vi mødtes et halvt års tid før,
der gik Netflix i den, og mit liv ændrede sig totalt.
Og set i bakspejlet brugte jeg ikke det halve år klogt.
Jeg sov for det meste.
Jeg er en sovetryne. Hvad kan jeg sige?
Og jeg har indset, at jeg burde have brugt det halve år
på at forberede mig på berømmelsen.
Man må ikke være uforberedt, som jeg var,
for den fucker en op, og man fucker den op.
Man skal forberede sig på berømmelse.
Hvis I tager noget med jer, skal det være det.
Forbered jer på berømmelse.
Forbered jer.
Glem naturkatastrofer. Bare forbered jeg på berømmelse.
Forvent den ikke. Det er klamt. Men...
Hvis nu du skulle blive berømt,
så vær beredt.
Det var jeg ikke, og det gik helt galt.
Hvis jeg havde været forberedt, da jeg mødte Ruby Rose,
og hun sagde, hvor god, hun syntes jeg var,
ville jeg ikke have grinet hende op i ansigtet.
Jeg ved ikke hvorfor. Det var ikke ondt ment.
Jeg glemte vist bare, at hun ikke var et billede.
"Hvorfor taler du til mig? Hekseri!
Havde jeg været forberedt på berømmelse,
da min vej krydsede Jodie Fosters...
Ja.
Det var faktisk anden gang, min vej krydsede Jodie Fosters.
Og det skete tilfældigvis på min fødselsdag.
Det vidste jeg.
Det venter man, ikke?
Det var uventet, at Jodie Foster vidste, at det var min fødselsdag.
Det er ret sejt, men også lidt skræmmende.
Men hun kom med en gave til mig.
Ja.
Jeg fik sgu en fødselsdagsgave af Jodie Foster.
Ja!
Oplysninger for kontekst.
Det var ikke godt.
Husker I, jeg ødelagde det?
Jeg fik en fødselsdagsgave, og den var fed.
Det var Bananagrams.
Det er en fed gave.
Jeg elsker spil. Jeg elsker ord.
Jeg elsker handy tasker.
Jeg elsker en kalium-metafor.
Gaven, som bliver ved med at give.
Havde jeg været beredt på berømmelse, havde jeg sagt:
"Mange tak. Det var virkelig pænt af dig.
Er du den kommende dronning?"
Eller sådan noget.
Men jeg var ikke beredt.
Ved I, hvad jeg sagde?
"Bananagrams har jeg."
Jeg ved det.
"Du kommer for sent. Bedre held næste gang."
Det ville være underteksten.
Havde jeg været beredt på berømmelse, da jeg mødte Richard Curtis,
ville jeg have vidst, hvem fanden han var.
Jeg ville have vidst, at han er manden bag
romantiske klassikere som Notting Hill og Love Actually.
Havde jeg været beredt,
da han spurgte om min romantiske yndlingskomedie,
kunne jeg nok have svaret diplomatisk.
Måske en af hans film.
Det var jeg ikke. Ved I, hvad jeg sagde?
"Jeg gider ikke romantiske komedier."
Jeg ved det.
Richard er en øvet berømthed. Han tog det virkelig pænt.
Han fik vendt samtalen. Uden at blinke med øjnene
viste han en nem vej ud af den pinlige situation, jeg havde skabt.
En nem vej, jeg ikke tog.
Han sagde: "Fint nok. Det er ikke alles kop te.
men hvad er det ved romantiske komedier, du ikke kan lide?"
Og jeg sagde:
"Jeg kan ikke lide kysselydene."
Jeg ved ikke hvorfor.
Helt ærligt, jeg... Bagklogskabens lys er ikke altid klart.
Når jeg tænker tilbage på det,
aner jeg stadig ikke, hvorfor jeg sagde det.
Den anden komplikation i mit liv, da jeg mødte Jenno, var,
at jeg lige var blevet diagnosticeret som autistisk.
Jeg prøvede at finde ud af, hvad det indebar.
Og det indebar for en stor del,
at jeg ikke kan lide kysselydene.
Men da Jenno og jeg mødtes,
var jeg ved at lære, hvor i spektret jeg befandt mig,
og der skete det,
at vi arbejdede sammen og lærte sammen.
Og det viste sig at være en velsignelse for mig.
For jeg har brug for en, som ser tingene udefra, viste det sig.
For jeg aner ikke, hvad jeg har gang i
tre fjerdele af tiden.
Jenno og jeg oplever det samme.
Bagefter tager vi hjem og taler om det.
Jeg siger: "Der skete det og det."
Og Jenno siger: "Hvor fanden har du været?"
Ja.
Nu skal I få et godt eksempel. Mine sanser virker lidt anderledes.
For eksempel har jeg meget følsomme håndflader.
Det er irriterende.
Og der sker det,
at hvis jeg holder noget småt med en sjov facon,
kan jeg blive irriteret, næsten vred.
Derfor kan jeg ikke gå i seng med mænd.
Nej.
Det giver ingen mening, men I tog den til jer.
Jeg kan godt lide at sige "småt med en sjov facon". Det er skægt.
Holder jeg noget småt med en sjov facon og bliver vred,
må jeg hurtigt slippe det.
Og jeg ... og jeg...
Jeg sagde til Jenno: "Jeg taber ting. Jeg er klodset.
Hun sagde. "Du tabte den ikke.
Se, hvor langt væk den er."
Det kom virkelig til gavn,
første gang min vej krydsede Jodie Fosters.
Hun havde set et show og kom om bagved for at sludre.
Hvilken ære!
Det var cool. Vi sludrede sammen.
Og mens vi sludrede,
skrev hun sit telefonnummer på et stykke pap til mig.
Jeg tog det og...
Ikke på den måde. Det var professionelt. Forretning.
Det var ikke... Hun ville ikke... Hun er gift. Alt i orden.
Men nu, nå jeg siger det, kommer jeg i tvivl.
Det er også for sent, ikke?
Rent professionelt. Skrev sig nummer ned.
Tror jeg.
Jeg tog det, og vi sludrede.
Så begyndte jeg at ødelægge det.
Lige for øjnene af hende.
"Tak. Her er, hvad jeg mener om det."
Jeg vidste ikke, jeg gjorde det. Det fortalte Jenno mig senere.
Jeg var i zonen.
Og så ødelagde jeg det for øjnene af hende.
Så ville jeg smide det væk.
Lige for øjnene af hende.
Jeg mærkede, min hånd blev trukket bagud.
Det var Jenno, som sagde: "Det arkiverer jeg i rygsækken."
Ja!
Sikken perle!
Hun er mesterlig.
Det er sådan, vores forhold er.
Det er ligesom curling.
Ja, denne herlige vintersport.
Jeg er den store puck.
Hver morgen holder vi teammøde og siger:
"Her er, hvor du skal hen i dag.
Her er din hastighed dertil. Her er vejen dertil.
Her er, hvad du måske rammer på vejen."
Så sender vi mig af sted,
og jeg er totalt prisgivet.
Og Jenno går foran sådan her.
Hun arbejder virkelig hårdt.
Jeg er bekymret for,
at forholdet mellem fejer og puck er for ensidigt i vores forhold.
Jeg vil hjælpe Jenno og passe på hende, som hun passer på mig.
Men der er bare det, at Jenno er vanvittigt dygtig.
Til alt!
Det er jeg ikke.
Jeg er god til det her.
Det er jeg pissegod til. Men der er det med det her,
at det ikke foregår i naturen.
Det foregår ikke andre steder.
Det sker kun, fordi Jenno producerer det.
Det er vist til dig.
Sommetider prøver jeg.
Sommetider prøver jeg at feje for Jenno. Jeg prøver at være helten.
Og uden undtagelse
kludrer jeg i det.
Men der var én gang, hvor jeg prøvede at være helten,
og jeg kludrede i det,
men jeg kvajede mig i så stor stil,
at jeg kom hele vejen rundt, og gav succesen en puf bagfra.
Det gjorde jeg. Det var utroligt.
Det skete, da vi var ude at lufte hundene.
Vi har et par hunde, som vi lufter.
Jenno gik langt forude. Hun var langt foran mig.
Jeg går langsomt. Okay?
I starten, da vi luftede hunde sammen,
forlod hun aldrig min side.
Hun var bange for, mine hunde ville fange en kanin.
Jeg måtte sige: "Se på mine hunde."
De er...
De ser ud, som om en svensk kok har kneppet et får.
De gør sådan...
Mine hunde fanger ikke en kanin.
Mine hunde jagtede engang en kanin,
og kaninen begyndte at kede sig.
Med tiden slappede hun af.
Hun indså, at hundene ikke fanger en kanin,
så hun begyndte at gå i sit eget tempo.
Og jeg var langt bagude.
Jeg går langsomt, og jeg skulle også løse et problem.
Jeg kan ikke gå og tænke samtidig.
Det skyldes den problematiske skridtafvikling.
Vi går altså tur.
Jeg bør give jer lidt mere kontekst.
Jenno og jeg var på verdensturné sammen, og vi tog til Australien for at slappe af.
Jeg prøver.
Jenno skulle bare blive et par uger.
Men det var i marts 2020.
Så det, der for Jenno begyndte
som en sjov, lille ferie i udlandet sammen med en ny partner,
udviklede sig hurtigt til en gidselsituation i bushen.
Ikke?
Det gik stort set fint under pandemien.
Op- og nedture, netball er for tøjter og sådan.
Vi spillede en masse spil. Vi elsker at spille spil.
Ikke tankesport, bare spil.
Jeg spillede Hvem er hvem? for første gang med Jenno.
Det var en åbenbaring. Vi havde ikke Hvem er hvem? som børn.
For mange dele. Ved I, hvad jeg mener?
Vi var en backgammonfamilie. Jeg elsker backgammon.
Backgammonkufferten er det flotteste møbel i huset.
Tofarvet, brunt kunstlæder. Lækkert!
Jeg elsker den. Hvis ingen spillede backgammon,
ville jeg gå rundt i huset med den og sige: "Jeg er på arbejde."
I en meget kort periode
brugte jeg den som skoletaske.
"Jeg skal ikke i skole. Jeg skal på arbejde."
Mobbet? I den grad.
Det gode ved at være mig er, at jeg anede det ikke.
De råbte: "Fed taske, klaptorsk!"
Jeg sagde. "Tak."
Til sidst tog min bror fat i mig. Han sagde:
Gå ikke i skole med den. Jeg mobbes per stedfortræder."
"Men jeg er på arbejde." "Derhjemme."
Jeg havde ikke spillet Hvem er hvem? før. Jenno tilbød at lære mig reglerne.
Og jeg sagde: "Det behøves ikke.
Jeg har set reklamerne. Det er barnemad."
Det er mit første spørgsmål nogensinde
i Hvem er hvem? og jeg er 42.
Jeg sagde: "Okay. Det er første dag i et nyt job."
Jeg ved det.
Det bliver værre.
"Det er første dag i et ny job.
Du er presset. Det er meget at lære.
Du laver mange fejl. Alle er venlige,
men du ved ikke, hvor længe de vil være overbærende,
især fordi du roder rundt i deres navne.
Det er tetid. Du går ned i frokoststuen.
Du laver en kop te for at samle tankerne og falde til ro.
Din person kommer ind med det udtryk. Får du lyst til at slå personen?"
Jeg ved det.
Og Jenno svarede:
"Nej."
Og: "Wow.
Hannah, jeg tror ikke, vi læser ansigter ens.
Hvad er det, du finder øretæveindbydende?"
Jeg sagde: "Jeg er glad for, du spørger."
Jeg kiggede igen og sagde:
"Mange af dem har det.
Nu ved jeg det.
Kan du se tænderne?"
Og Jenno sagde: "Mener du,
om vedkommende smiler?"
Jeg ved det.
Det viser sig, at jeg finder venlighed truende.
Det kan skyldes min autisme.
Men det kan også skyldes de år, hvor mor havde for stort gebis.
Arv eller miljø?
Det opklarer vi aldrig.
Jeg havde det fint under pandemien. Tak, fordi I spurgte.
Jeg har ikke brug for en masse socialt samvær.
Men pinligt nok faldt det mig ikke ind,
at Jenno måske havde en anden oplevelse
som amerikaner i et fremmed land fanget midt i en global pandemi
i bushen, som jeg insisterede på at kalde det.
Det faldt mig ikke ind,
før jeg en dag hørte hende tale med en af mine hunde.
Det burde have fået alarmklokkerne til at ringe.
Det gjorde det ikke.
Hun sagde: "Douglas,
jeg havde ikke tid til hunde før pandemien.
Du kræver meget arbejde.
Men nu er du min bedste ven."
Jeg ved det.
Jasper sad lige der.
Jeg ved det.
Rolig, han er fra et internat og kender sin plads.
Det er en provokerende joke foran en masse lesbiske, ikke?
Sparke til en internathund.
Provo!
Det er for sjov. Jeg elsker ham. Han er min internatprins.
Nå, men...
...jeg hørte det, og det overrumplede mig lidt.
Jeg kunne ikke lide at høre det, for jeg er Jennos partner.
Jeg er hendes arbejdsgiver.
Og så finder jeg ud af fra den samtale,
at jeg også ejer hendes bedste ven.
Jeg tænkte: "Det er ikke godt. Jeg bryder mig ikke om magtbalancen."
Så jeg besluttede lige på stedet
at det var min opgave at hjælpe Jenno med at blive en del af lokalsamfundet.
Så om eftermiddagen var vi ude at lufte hundene,
og Jenno går langt forude med sin bedste ven, Douglas.
Og jeg går her bagude,
jeg er næsten gået i stå, for det er et svært problem.
Tanken om, at jeg kan hjælpe nogen socialt, er rent til grin.
Og jeg løste det ikke den dag. I må ikke tro, det ender sådan.
Jeg løste ikke problemet.
Jeg løste det et halvt år efter. Rent tilfældigt.
Det var i perioden mellem varianterne.
I den korte mellemkødstid,
da vi troede, det var slut?
Så kom omikron. Ikke?
I supermarkedet så jeg et opslag fra det lokale fodboldhold.
Jeg tænkte: "Der var den.
Hvordan bliver en amerikaner bedre integreret i en lille australsk by,
end ved at dyrke en sport, hun aldrig har set?"
Jeg tog opslaget med hjem og sagde: "Meld dig til fodboldholdet."
Hun sagde: "Du tog opslaget."
Jeg sagde: "Ja. Fakta, oplysninger."
"Tror du måske, at andre ville have de oplysninger?"
"Aner det ikke. Jeg ved ikke, hvordan hold fungerer."
Men hun kom med på holdet, Tigers.
Ved I, hvad klubbens motto er?
"Hvor vover vi at fejle?"
Vi aner ikke, hvilken tid det står i.
Siger man det før eller efter fejlen?
Er det motiverende, udskammende eller en genial blanding?
Aner det ikke.
Det er fantastisk.
Hun kom hjem fra træning første gang med en masse historier.
Jeg sagde: "Hvordan gik det?"
"De kalder det ikke fodbold.
De kalder det footy.
Og man må ikke kaste footybolden. Men man må slå den over til en medspiller.
Jeg elsker at tackle,
men man skal slippe, så snart fløjten lyder.
Ellers får man en straf på 50 meter, og jeg ved ikke, hvor langt 50 meter er.
Jeg talte syv rødhårede på holdet. Det er ret mange.
Tre af dem sagde, de var rødblonde,
men det tror jeg ikke på.
Og kun 40 procent af holdet ved, hvem du er.
De andre 60 procent ville hellere tale om kartofler."
Mens jeg lyttede til Jennos historie,
gik det op for mig, hvad det er ved Jennos historier,
jeg elsker så højt.
Det er ikke en historie.
Hvad det er,
er en liste over fakta.
Jeg har sgu giftet mig med min far.
Nemlig.
I modsætning til min mor nyder jeg det.
Jeg elsker det. Jeg nyder det.
Hun indsamler de bedste fakta.
De fleste er relevante, nogle lidt skæve.
Nogle er helt vilde, men bliver relevante senere.
Hun er god. Det er ikke kun de indsamlede fakta.
Det er måden, hun stabler dem på.
Hun er som en fakta-Brancusi.
Man tror, det munder ud i noget.
Når hun så er færdig, tænker man: "Næ."
Det er bare en liste over fakta.
Jeg elsker det, for jeg kan ikke indsamle fakta i uvante situationer.
I nye omgivelser indsamler jeg ikke fakta,
Jeg suger det hele til mig.
Og jeg arkiverer det ikke, jeg bliver bare våd.
Jeg bliver våd og overvældet. Og så må jeg tage hjem,
og vride mig selv og sige: "Hvad fanden skete der lige?
Og hvorfor er der så mange tænder?"
Jenno giver mig mere selvtillid,
for når vi er sammen i en ny situation,
indsamler hun fakta, og jeg kan få styr på det senere.
Det er skønt.
Så jeg ville gerne have, hun fortsatte og fik flere fakta.
Jeg sagde: "Træn videre." "Jeg har forstuvet fingeren."
Og jeg sagde: "Hvor vover vi at fejle?"
Hun kom hjem og sagde: "Det er en farlig sport, Hannah.
Anføreren pådrog sig en knæskade under en kamp.
Og Caz fik en knæskade, men ikke i en kamp.
Hun blev løbet ned af en ko."
Det var ikke, som jeg først troede, en omskrivning.
"Og Shaz kan ikke træne,
før hun holder op med at stamme på grund af hjernerystelsen.
Men hun kom..." Jeg ved det.
"Men hun kom til træning og stod på sidelinjen.
Hun er vist sælger,
for hun havde meget farvestrålende tøj og havde en kasket med en traktor på.
Hun røg en durry, som ikke er narko. Det er en ciggy, som er en cigaret.
Og hun drak øl af en dåse, som kaldes en tinny.
Hun hedder Shannon, men de kalder hende Shaz.
De kalder Laura for Lauz og Terry for Tez.
Og når de siger 'sorry' siger de soz.
Og da Kaz sagde, at de kaldte ambulancen for Shaz,
forstod jeg det.
Jeg ved, hvad I gør med ord.
I tager et udmærket navneord, hakker det over ved den første konsonant,
fjerner resten og sætter et z eller et o på.
Det er det, I gør."
Ja.
Og jeg sagde: "Ja.
Jenno."
Og hun sagde...
"Jeg troede, det var helt mit eget."
Og jeg sagde: "Nej.
Min bror kalder sin kone Jenno.
De er Beno og Jenno."
Bananagrams har jeg.
Jeg tager ved lære.
Det gør jeg, men meget specifikt.
Hvis Jodie Foster gav mig Bananagrams i fødselsdagsgave igen,
ville jeg have styr på det.
Men hvis Tom Cruise gav mig Hvem er hvem? til jul,
ville jeg nok daske til det tandsmil.
Men det var et halvt år senere.
Et halvt år før prøvede jeg stadig at løse problemet.
Jenno går med sin bedste ven, Douglas.
Jeg smøler. Jasper er på kaninjagt i buskene.
Han får jaget en lille kanin op,
og den hopper af sted på stien foran mig.
Så stopper den op og ser på mig, og jeg ser ned på den.
Det var et lille, magisk øjeblik.
Der var kun os to.
Jeg tænker: "Hold da op. Jeg er Snehvide."
Og så går det op for mig.
Jeg tænker: "Åh nej.
Du er ikke bange, vel min ven?"
"Niksen.
Jeg er syg."
Ja, rådnende øjeæbler.
Jeg tænker: "Ikke i dag. Det er ikke i dag,
mine hunde skal fange deres første kanin, som er syg,
og Jenno har hjemve, har jeg lige opdaget."
Jeg er ikke stolt af det, men jeg puffede til den med foden
for at få den væk.
Den tumlede ned under nogle buske.
"Fedt. Jeg klarede det."
Jeg kigger op. Jenno har ikke set det. "Yes!"
Men det har Jasper.
Og han kommer farende. "Nu fanger jeg min første kanin."
Han er en skøn vildbasse.
"Nu fanger jeg..." Og jeg tænker: "Ikke på min vagt."
Nej, jeg sparkede ham ikke.
Jeg sparkede ham ikke.
Mit ben bevægede sig ikke.
Han traf et valg.
Lad os gøre det klart. Han valgte at løbe ind i mit ben.
Han traf valget meget hårdt og meget hurtigt.
Da han ramte mit ben, røg jeg...
...på jorden.
Jeg nåede lige at få fat i nakken på ham.
Jeg tænkte: "Pyh!"
Så ser jeg op.
Og jeg ser, at Jenno har vendt sig om,
og hun har set det.
Hun så ikke kaninen.
Hun så bare mig slås med min hund
og tabe.
Hun kommer løbende tilbage og siger: "Hvorfor sparkede du hunden?"
"Det var en kaninsituation.
Og teknisk set sparkede jeg ham ikke, det var mere en coathanger og..."
"Hvad er en coathanger?"
Det var før, hun spillede fodbold.
"Hvad er en coathanger?"
Så siger hun: "Nøj! En kanin!"
Den skide kanin vidste ikke, når den var i fare,
og når den var i sikkerhed.
så den kom ud på stien igen.
"Sikken tumult. Hvad foregår her?
Kan jeg hjælpe? Nej."
Jeg kunne se, Jenno ville røre ved kaninen med hænderne,
og Jasper ville røre kaninen med sin tænder.
Ikke?
Og det næste skete meget hurtigt,
men jeg forklarer skridt for skridt.
Jeg lægger ud med min hensigt,
for den vil ikke fremgå klart.
Jeg havde til hensigt at tage min jakke
og smide den over kaninen.
En jakkekokon.
Samle den op,
køre den til dyrlægen og outsource aflivningen.
Den var i nød. Den var syg. Den var ved at dø.
Jeg er helten. Okay? Jeg er helten. Husk det.
Det er mantraet. Jeg er helten.
Måske er jeg den mandlige.
Nå, videre.
Jeg havde fat i nakken på Jasper.
Jeg måtte hen til kaninen, men behøvede et forspring,
for Jasper har fire ben, som han er god til at bruge.
Jeg har kun to, og er som bekendt ikke god.
Jeg gav mig selv et forspring
ved at kaste ham væk.
Jeg ved det.
Det var ikke bare: "Af sted med dig."
Jeg gik fuld sovjetisk diskoskaster.
Som taget ud af 80'erne.
Pludselig var jeg bomstærk og...
Jeg ser Jasper flyve gennem luften.
"Så snart jeg rammer jorden, fanger jeg den kanin."
Jeg vender mig om og prøver at nå hen til kaninen,
og ud af det blå
beslutter Douglas, at det er dagen, hvor han vil være en rigtig hund.
Han kommer ud af det blå
og fanger kaninen i et dødsgreb.
Ja. For øjnene af sin bedste ven.
Jeg ved det.
Så jeg gjorde det eneste, jeg kunne komme på.
"Forsvind, din møgkøter! Af sted med dig! Giv slip! Giv slip!"
Han er en god hund.
Han gjorde...
Men Jenno og begge hunde tænker:
"Hvem fanden er du?"
Og kaninen er ikke død.
Men nu er den bange.
Og den begynder at skrige.
Det er ikke rart at høre en kanin skrige.
Kaninbjerget er ikke en børnefilm.
Det er noget pis.
Så den begynder...
I ved, det ender med, at jeg slår kaninen ihjel.
Jeg må slå kaninen ihjel. Det er det humane at gøre.
Den er i nød. Den vil hurtigt dø.
Den måtte dø hurtigere for...
Jeg er helten. Okay.
Jeg vidste hvordan.
Der lå en træknude. Jeg ville kvase kaninen med den. Slukke lyset.
Jeg er helten.
Men jeg ville ikke gøre det for øjnene af Jenno. Hun havde set nok.
Så jeg gav hende en opgave.
"Jeg skal bruge en pind."
Det skulle jeg ikke. Men hvis jeg bad hende om noget,
ville Jenno tage producerkasketten på og levere.
Hun løb af sted. Jeg tænkte: "Yes!"
Jeg tog knuden.
Der er det med Jenno,
at hun er meget effektiv.
Det er jeg ikke.
Hun vender tilbage på det værst tænkelige tidspunkt.
Jeg var nået hertil.
Hvis jeg ikke havde villet, kunne jeg ikke forhindre, at den ramte kaninen.
Fremdriften og tyngdekraften havde overtaget, da jeg så hende.
Og jeg vendte mig om,
og for første gang i hele mit liv
havde jeg længerevarende øjenkontakt
med et andet menneske.
Ja.
Bare...
Jeg gloede på hende. Og jeg...
På det tidspunkt var jeg i zonen.
Jeg måtte åbenbart sørge for, at kaninen virkelig var død.
Så uden at fjerne blikket, begyndte jeg...
Så faldt jeg ned. Jeg så på Jenno, og selv jeg kunne læse hendes udtryk.
Det var trist, sikkert oprevet.
Og jeg så det og tænkte: "Åh nej.
Det har jeg prøvet.
Jeg har været fanget i et forhold med en kanindræber."
Det ønskede jeg ikke.
Det ønskede jeg ikke for Jenno.
Jeg ville redde situationen.
"Jeg gjorde en ende på dens lidelser. Jeg er helten.
Den havde myxomatose. Vi kalder det myxo, for vi laver sjove ord.
En indslæbt sygdom. Kolonialisme har aldrig været en god idé.
Hvis du vil hjem, så rejs. Jeg ønsker ikke, du rejser,
men du må savne familie og venner.
Vi ved ikke, hvor længe det her varer.
Vi er stærke. Vi har Zoom. Det er surt, men vi klarer den.
Hvad kan jeg gøre? Hvad skal jeg gøre?
Hvad bør jeg gøre? Hvad er det rigtige at gøre?
Hvad gør jeg?"
Hun sagde: "Stop.
Ingen panik.
Hvem vil du være?"
"Din kone."
Tak.
Tekster af: Henriette Saffron