Downloaded from YTS.MX
KUVATTU SYDNEYN OOPPERATALOSSA -
Official YIFY movies site: YTS.MX
EOROIDEN GADIGAL-KANSAN MAALLA
Hei!
Kiitos.
Menin naimisiin.
Tiedän.
Se on kivaa.
Pidän siitä.
Siitä tässä show'ssa on kyse.
Tiedän. Se on romanttinen komedia.
Hyi!
Ei, mutta oikeasti, tämä on mukava show.
Kyllä!
Se on mukava show, koska olen sellaisen velkaa.
Joo.
Olen kertonut teille kaikenlaista paskaa,
ja olette silti fanejani. Kiitos siitä.
Nyt maksan velkani.
Siitä tässä on kyse. Vähän tadaata.
Meillä on mukavaa noin tunnin ajan.
Teen teille tuntemattomille mukavan olon.
Käteni ovat näkyvillä.
Eikö? Pikku lesbovitsi tähän väliin.
Hyvä alku, sanoisin.
Hyvä alku.
Ennen kuin aloitan,
haluan huomauttaa maailman loppuvan.
En ole täysin tietämätön. Olen hoksannut sen.
Tämä oli tässä. Olemme mennyttä.
Tuskin osaan ratkaista sitä.
En tänään. En...
En tunnissa.
Joten aion jättää sen huomiotta,
ja keskitymme mukavaan yhdessä.
Sitten voimme lähteä taas keskittymään massasukupuuttoon.
Oletteko valmiita? Selvä.
Kas niin.
Jenney on puolisorouvani nimi. Niin.
Taputtakaa faktoille.
Kutsun häntä Jennoksi, koska olen australialainen.
Hän pitää sitä söpönä.
Hyvä tulos vaivattomasti. Siihen on oltava tyytyväinen.
Oppimiskäyrämme oli hyvin jyrkkä koskien häitämme.
Jumalauta, heterot ovat tunteikkaita.
En tiennyt, että he ovat niin tunteikkaita häiden suhteen.
Totta se on.
Koska en ole ollut vieraana aikoihin,
en tiennyt, että se oli erityinen tapahtuma.
Kuka olisi arvannut? Heterot.
Teimme kuitenkin paljon virheitä, ilmeisesti.
Meillä oli esimerkiksi haikakku.
Jep. Meillä oli hassu kakku.
Päällä oli helvetin valtava hain pää. Se...
Se oli valkohai. Kiitos kysymästä.
Siinä oli päheä silmä, pari riviä hampaita, koska faktat.
Siinä se törötti. Haikakku.
Meillä oli ne pienet hahmot, jotka kuuluvat hääkakkuun.
Miksi niitä kutsutaan? En tiedä. Ei kiinnosta.
Useimmilla on morsian ja sulhanen, vaan ei meillä.
Meillä oli kaksi saukkoa,
jotka pitelivät käsistä.
Tiedän.
Hain suussa.
Siitä ei pidetty.
Väki oli ymmällään. "Miksi haikakku? En pidä siitä."
Eivät he tuolta kuulosta.
Noin kuulen heidät. Tärkeä ero.
Mutta meillä oli hyvä syy hassuun kakkuun.
Halusimme huijata kristillistä leipuria.
Halusimme huijata kristityn leipurin tekemään homohääkakun,
ja se toimi. Sanoin:
"Ei se ole hääkakku. Täytän kymmenen."
Helppoa. Sinisilmäinen. Kristityt uskovat mitä vain.
Hän joutuu helvettiin.
Kaikkien on tehtävä osansa homoagendassa.
Lähetämme kristittyjä leipureita helvettiin yksi kerrallaan.
Varsin tehokasta aktivismia.
En kertonut, kenelle show olisi mukava.
Olisi pitänyt.
Minulla on mukavaa.
Yksi syy, miksi Jenno ja minä kamppailimme häiden kanssa -
oli se, ettemme olleet ajatellut sitä aiemmin.
Emme olleet suunnitelleet "erityistä päiväämme".
Naissyntyisenä -
pitäisi viettää kohtuuttoman paljon aikaa miettien -
väriteemaa ja kukka-asetelmia -
hääpäivään. Ja minä...
En ollut ajatellut asiaa.
Se ei ollut vaihtoehto pitkään aikaan.
Muistakaa, että vartuin aikana,
jolloin me homot emme saaneet edes adoptoida valtatietä.
Vielä vähemmän saimme mennä naimisiin.
Miksi tuhlaisin aikaani?
Jenno on biseksuaali,
joten hän olisi voinut ajatella sitä puoliksi.
Vaan eipä ajatellut. Kiireinen. Klassinen bi. Eikö niin?
Mitä? Ei.
Ei vainkaan.
Se on ikävä stereotyyppi.
Mutta tykkään kehuskella bi-vaimollani.
Koska se järkyttää tietynlaista miestä,
jollaista haluan järkyttää.
Koska tämä on päätös.
Ja hän ei ollut.
En tosiaan tarkentanut, kenelle show olisi mukava.
Pidimme häistämme. Meillä oli hauskaa.
Se oli pieni seremonia kotona. Vain ystävien ja perheen parissa.
Minun ystävieni ja perheeni, koska olen etusijalla.
Se oli vitsi, eikä edes parhaitani,
joten hyvin tehty penseän reaktion suhteen.
Luitte tilannetta. Kiitos.
Ei, syy on se, että Jenno on amerikkalainen.
"Mitä?" Moninaisuutta. Olkaa hyvä.
Pandemia iski. Rajat sulkeutuivat,
joten Jennon läheiset eivät päässeet, mikä on surullista.
Mutta onko se?
Yhtä hääkulttuurin asiaa en ymmärrä.
Kosintaan kohdistuvaa painetta.
Kihlauksen ja häiden välistä aikaa,
jolloin on ajan välilihassa...
Se on ajan väliliha,
koska se ei ole päämäärä, mutta siellä on jännittävää.
Siinä...
Siinä ajan välilihassa -
kaikki haluavat tietää, miten joku kosi.
"Etkö halua tietää hänen nimeään?"
"En, mitä väliä?"
Ilmeisesti pitäisi kosia rannalla tai auringonlaskussa tai jotain paskaa.
Auringonlasku sopii, se on kiva. Mutta ranta? Haistakaa huilu.
Vihaan rantaa.
En luota hiekkaan.
En. Se ei pysy aloillaan.
Puoli vuotta rannalla oloni jälkeen -
löydän helmen puolisostani.
Sekin oli välilihavitsi, jos oikein funtsii.
Kikkare karvoissa. Hän tajuaa.
Kosinnan tulisi kai olla iso, romanttinen ele.
Muuten joutuu yksin kotiin.
Eikö?
En ymmärrä, missä kohdassa romantiikan tulisi olla -
kosinnassa.
Koska kosinta on parhaimmillaan käänteistä spontaanisuutta.
Pahimmillaan se on väijytys.
Parhaassa tapauksessa puolisot sopivat asiasta.
He suunnittelevat yhdessä. He kosiskelevat kosintaa.
Sitten he laativat tehtävälistan,
jossa on rekvisiitat ja kohde, ehkäpä ranta.
Sitten toinen puolisoista hoitaa tehtävät,
kun toinen unohtaa olleensa mukana.
Kun kosinta vihdoin tapahtuu,
toinen on: "Taivas, mikä yllätys!
Ihana sormus! En ole koskaan nähnyt yhtä kaunista!"
Lopeta, saatana.
Oikeasti. Sinähän sen sormuksen valitsit.
Lopeta itsesi manipulointi.
Se on noloa.
Mutta se on paras tapaus.
Muuten yhteistyötä ei ole.
Toinen kumppaneista vain olettaa olevansa helvetin saalis.
Tyhmänrohkeaa. Ja...
Ymmärtääkseni cis-heterojen maailmassa -
sen tekee mies.
Se on rankka yleistys.
Mutta se on myös täysin totta.
Tutkin asiaa.
Vahvistin puolueellisuuteni.
Mutta mies sen tekee, mikä on hauskaa.
Koska ketkä kestävät rukkaset parhaiten?
Miehet, jotka luulevat olevansa saaliita.
Siinäpä onkin hauskaa tiedossa.
Sano kyllä, menemme naimisiin. Kieltäydy, niin vaanin sinua.
Se on ansa.
Kiitos. Kovin ystävällistä.
Taputatte kuin käskystä.
Minä kosin Jennoa. Se ei ollut itsestäänselvyys. En ole mies.
Meillä on aito queer-suhde,
jolloin työnjako -
menee oikeiden taitojen mukaan -
ja sen, kumpaa kiinnostaa.
Ja se toimii. Oikeasti.
Muistamme melkein aina viedä roskikset tyhjennettäväksi.
Joka viikko melkein.
Se on hauskaa.
Mutta minä kosin. Meillä oli tiimikokous.
Päätimme, että halusimme olla hallinnollisesti etuoikeutettuja.
Sitten emme tehneet asialle mitään. Meillä oli kiire.
Aivan. Sitten lopulta kosin.
Enkä...
Enkä aikonut.
En herännyt aamulla: "Tänään on se päivä."
Väijytin meidät molemmat.
Minulla ei ollut puhetta tai sormusta.
Minulla ei ollut kohdetta.
En polvistunut. Hiiteen sellaiset. Minä...
Miksikö? Takana on kolme polvileikkausta.
Polvilumpioni ovat huokoiset. Minun on tuskallista polvistua.
Siksi en voi maata miesten kanssa.
Se oli vitsi.
Eikä siinä ole järkeä.
On muitakin pakottavampia syitä.
Kosin näin. Tein näin.
Kivaa. Hyvä venytys.
Minulta kysytään, olenko urheilija, kun polveni kerran on leikattu.
"En, mutta oletko sinä etsivä?
Et ole kovin hyvä."
"Pelasit kai verkkopalloa. Se ei sovi polville.
Sitä sinä pelasit." Vitut. Pelasin... En pelannut.
Verkkopallo on lutkille.
En pelaa verkkopalloa.
Sen takana seison. Verkkopallo on lutkille.
Totta puhuen minulla ei ole mitään verkkopalloa tai lutkia vastaan.
Olen kummankin suuri fani.
Sitä vain on kiva sanoa. Se kuulostaa kivalta.
Verkkopallo on lutkille.
Se on puhdistava lause. Mantrani. Selviydyin sen avulla pandemiasta.
Oikeasti.
"En saa tehdä töitä. Verkkopallo on lutkille."
Hyviä aikoja.
Sanon sitä paljon. Jenno ei vain tiedä, mitä verkkopallo on.
Enkä kerro hänelle.
Salaperäisyyttä on vaalittava. Tiedättehän.
Vaikka haluaisin selittää verkkopallon, miten tekisin sen?
"Vähän kuin koripalloa, mutta kun pallon saa, lattia on laavaa."
Ihmiset juoksevat ruokalapuissa,
eikä kuljettaa saa.
Enkä vie häntä peliin. Ehdottomasti en.
Tätä on liikaa.
Koko ajan.
Jenno on juutalainen.
Niinpä!
Niinpä.
Se...
Kerronpa syyn. Minulla on vammoja, koska astuntani on "ongelmallinen."
Siksi lääkäri sitä kutsui. "Ongelmallinen astunta".
Hän ei ollut gynekologi. Ei sellainen astunta.
Se on eri asia.
Siksi en voi maata miesten kanssa. Se... Ei.
Niin minä kosin.
Minulla oli paniikkikohtaus kosiessani.
Miksi ei? Mikä aika olla elossa.
Jenno sanoo aina samaa, kun olen romahtamaisillani.
"Älä mene paniikkiin."
Se on itsessään paskaa. Älkää sanoko niin.
Jos näette paniikkikohtauksen, älkää sanoko: "Älä mene paniikkiin.
Oletko kokeillut olla menemättä?"
Paskapuhetta.
Mutta Jennon seuraavat sanat auttavat.
"Älä mene paniikkiin. Kuka haluat olla?"
Aivoni kuulevat sen, ja...
Paniikkikohtauksen aikana -
aivoni miettivät: "Mitä teen?
Mitä pitäisi tehdä? Mikä on oikein?"
Hän sanoi: "Lopeta. Kuka?
Kuka haluat olla?"
Aivoni miettivät: "Jee, peli!"
Pidän peleistä. Paniikki menee ohi. Olen yksinkertainen.
Sinä päivänä hän kysyi: "Kuka haluat olla?"
Ja minä sanoin:
"Vaimosi."
Tiedän.
Olen samaa mieltä.
Siisti homma, eikö?
Se on melkein herttaista.
Ilmeisesti se ei riitä tyylilajin portinvartijoille.
Kosinnan portinvartijat haluavat todisteita suunnitelmasta.
He haluavat vaivannäköä ja asiayhteyden, eikä minulla ole sellaisia.
Jos kertoisin lisää, se ei auttaisi.
Ei ollut romantiikkaa, kuolema kyllä. En kerro enempää, sillä show on mukava.
Mutta siellä se oli.
Tämä on mukava show. Tämä ei ole ansa.
En tee sitä, mistä olen kuuluisa.
Tuuditan teidät väärään turvallisuudentunteeseen.
Sitten sanon: "Tämä ei ole mukavaa. Menkää kotiin kurjuuteen."
Sitä en tee nyt. Show on mukava.
Vai onko?
Kyllä on.
On.
Haluaisin tehdä siitä romanttisen tarinan.
Todella. En halua aina olla vastarannan kiiski.
Mutta en voi.
En voi tehdä siitä ihanaa tarinaa.
Se on pettymys, koska olen hyvä tarinoissa.
Olen oikea ammattilainen suoraan sanottuna.
Mutta en voi. Jenno ei osaa kertoa tarinaa,
koska hän on paska tarinankertoja.
Se ei ole henkilökohtainen mielipiteeni.
Pidän siitä, miten Jenno kertoo tarinan.
Se on vain kaikkien muiden mielipide.
Mutta minä pidän hänen tarinastaan.
Olemme siinä vaiheessa, jossa kerromme paritarinoita.
Niinpä. Mutta totta.
Minä alistun. "Kerro sinä se, Jenno."
Ja ihmisten kasvoille ilmestyy kauhu.
"Ei! Sinun piti auttaa.
Olet ammattilainen."
"Vapaapäivä, kamu. Kerro, Jenno."
Sain tarinankerrontataitoni äidiltäni.
Hän on erinomainen tarinankertoja.
Äitini osaa laskeutua tarinakoneella joka kerta.
Se on uskomaton taito.
Mutta hänen supervoimansa on se, että hän on mainio -
toisten tarinakoneiden kaappaamisessa.
Hän laskeutuu niillä heidän naamoilleen.
Sitä on ihmeellistä katsella. Ja pelottavaa.
Voin ilokseni kertoa, että äitini ja Jenno tulevat hyvin toimeen.
Se on helpotus, koska en osaisi käsitellä sellaista jännitettä.
Jos he eivät tulisi toimeen, jonkun pitäisi häipyä.
Oikeasti. Suoritin analytiikan.
Se olisin minä. Minä...
Olen heikoin lenkki. Ehdottomasti.
Se oli suuri helpotus. Äitini ei juuri ihastu ensisilmäyksellä.
Esittelin hänet kerran tyttöystävälleni.
Äitini sanoi: "En pidä hänestä.
Eikä minun tarvitse."
Niinpä. "Selvä peli, äiti.
Mutta hän on vieressäsi.
Olisimme voineet puhua tästä myöhemmin." Hän vain...
En ole ainoa. Olen nuorin viidestä lapsesta.
Kaikkien sisarusten piti yrittää sujauttaa puoliso mukaan.
Langollani on hyvä suhde äitiini. Nyt.
Alussa se oli rimpuilua.
Lanko on irlantilainen ja sangen kalpea -
jopa minun mittapuullani,
ja minä olen lennolla tarjoiltu munakas. Mutta...
Mutta hän on läpikuultava peruna. Se on erikoista.
Äiti kutsui häntä Casperiksi.
Hän vain jatkoi sitä, vaikka se ei ollut langon mieleen.
Lanko sanoi parin vuoden ajan: "Minulla on nimi."
Äiti: "Mikä hänen ongelmansa lienee.
Casper on ystävällinen haamu."
Fakta ja uhkaus samassa.
Äiti ja Jenno tulivat heti toimeen. He tapasivat show'ni jälkeen.
Koska Jenno on tuottajani.
Hän on tuolla.
Joo.
Ja jos mietitte, missä voimatasapaino on,
minä kerron meidän tarinaamme,
ja Jenno ohjaa valoja ja ääntä.
Joten...
Siinäpä se.
Ystävällinen haamu.
He tapasivat keikkani jälkeen. Tuottajana Jennolla on aina reppu.
Se on hänen tyylinsä. Reppu kiikkuu mukana.
Bisnekset ovat mukana.
Kun äiti tapasi Jennon,
Jennolla oli reppu.
Äiti katsoi häntä ja sanoi:
"Hei, Seikkailija Dora."
Jenno sanoi: "Kiitos.
Hän ymmärtää minua."
Äiti ja Jenno keskustelivat kahden -
ensimmäisenä iltana. Sitä en suunnitellut.
En olisi ikinä jättänyt heitä kahden.
Äiti on iso riskitekijä. En luota häneen.
Mutta niin tapahtui.
Jenno kertoi kaiken seuraavana päivänä.
Ja tarkoitan sillä sitä,
että hän vain toisti äitini sanomaa kerta toisensa jälkeen -
turhaan toivoen, että jonain päivänä se kävisi järkeen.
Ei.
"Hannah, äitisi sanoi..."
Jenno on amerikkalainen,
mutta saan hänet kuulostamaan australialaiselta.
Se...
Kuvitelkaa, koska en matki jenkkiaksenttia.
Minulla ei ole aikaa.
Minulla ei ole aikaa heidän R-kirjaimilleen. Se on tylsää.
Mikään muu englanninkielinen maa -
ei sano "rural" muuten vain.
On paljon tehokkaampia tapoja sanoa "ei kaupungissa".
He sanovat: "I'm from rural America." Eli maalta.
"Niinkö? Itse asun korvessa."
Jenno löytää R-kirjaimen nimestäni. "Hannah".
Eihän se siellä ole.
Hän sanoo "Hannah". En matki aksenttia.
"Hannah, äitisi sanoi, että hän ottaa rahaa pankista -
säästääkseen -
hampaisiin."
"Hannah, äitisi sanoi, että hän ottaa rahaa pankista -
säästääkseen hampaisiin.
Hannah?
Kuunteletko? Äitisi -
ottaa rahaa pankista säästääkseen hampaisiin.
Siinä on kolme eri yhteensopimatonta ideaa.
Äitisi mielestä ne sopivat.
Hannah, hän ottaa rahaa pankista -
säästääkseen hampaisiin.
Hannah, eihän siinä ole järkeä."
Minä että: "Niinpä!"
Olen kuullut äitini hammashoitosuunnitelmasta vuosia.
Joka eläkepäivänä hän nostaa kympin tai 15 taalaa -
ja laittaa sen erityislaatikkoon.
"Jos jätän sen tilille,
tuhlaan sen."
Muistan, kun äitini sai ensimmäiset tekohampaat.
Se oli hyvin huolestuttavaa aikaa elämässäni.
Olin teini, ja kun hän sai ne,
ne olivat liian isot.
Ja jostain syystä -
hän ei hoitanut sitä kuntoon pariin vuoteen.
Joten ne kilkattivat menemään.
Kun hän innostui,
ylähampaat putosivat ja muuttivat hänen kasvonsa täysin.
Hän oli vihainen -
ja sitten hän hymyili leveästi.
"Lähde vain kotoa, jos haluat. Et ole tervetullut tänne."
Vielä pahempaa...
Se oli vielä pahempaa, kun hän haukotteli.
Silloin ylähampaat tipahtivat -
ja alahampaat nousivat,
ja ne kohtasivat keskellä.
Oletteko nähneet kenenkään haukottelevan hampaat yhdessä?
Se oli huolestuttavaa alkukantaisella tasolla.
Koska hänen kehonsa sanoo: "rento",
mutta ilme sanoo: "tulen perääsi."
Mutta hän pitää Jennosta.
"Pidän hänestä, hän ei ole mulkku."
Se on varsinainen ylistys.
Kysyin isän mielipidettä,
koska hän ei ole tunteidensa ilmiantaja.
Joten kysyin...
Tuo ansaitsi enemmän.
"Tunteidensa ilmiantaja." Hyvä juttu.
Leikkaamme sen pois, koska reaktiota ei tullut.
Saatte tuntea mitä vain, ei haittaa.
Tulihan se sieltä.
"Isä, mitä pidät Jennosta?"
Hän: "Aivan, joo. Joo.
Joo, minä... No.
Joo. No...
Mitä äitisi pitää? Minä kai..."
Isä ei osaa kertoa tarinoita.
Isä on surkea kertomaan tarinoita.
Samalla äitini on paras.
Ja yksi lempilajejani on katsella,
kun isä yrittää kertoa tarinaa äitini edessä,
koska se raivostuttaa äitiä.
Hän oikein värisee -
odottaessaan, että voi kaapata isän tarinakoneen.
Isäni tarinakoneita ei voi kaapata,
koska ne eivät koskaan pääse ilmaan.
Eivät koskaan.
"En tiedä, kerroinko jo. Kävin tuossa taannoin kaupassa -
ostamassa maitoa.
Olin noussut noin klo 6.45.
Yleensä nousen noin klo 6.15 -
tai 5.45, mutta nukuin pommiin.
Pari yötä aiemmin olin nukkunut huonosti,
koska Margaret soitti, ja olin hieman levoton.
Seuraavana yönä ei saa univelkaa nukuttua. Vasta myöhemmin.
Nukuin siis klo 6.45 asti ja...
Kun sitten pääsin kauppaan,
koululiikenne oli alkanut. Jopas jotakin.
Jopas jotakin. Luulen,
että he yrittävät välttää päätien liikennettä -
ja tulevat tätä kautta. Sitä he tekevät.
Päätie on tyhjä. Väkeä piisaa."
Ja äiti on ihan...
"Pidä jo pääsi kiinni."
Isä: "Yritän kertoa tarinaa."
Äiti: "Tuo ei ole tarina, Roger.
Se on vain lista faktoja, jotka muistit -
matkallasi olemaan pitkästyttävä mies."
Raakaa.
Isäni ei suutu. "Maistuisiko kupponen teetä?
Minulla on maitoa."
Hän on kovin leppoisa mies.
Vanhempieni kasvatustyyli oli jotakuinkin "paha kyttä, nukkuva kyttä".
Niin se meni.
Isä ei korottanut ääntään meille.
Hän puhuu hiljakseen. Hän korotti sitä vain kerran,
ja se oli niin järkyttävää, etten unohda sitä.
Se oli niin erilaista kuin yleensä.
Homma meni näin:
hän pudotti lattialle juustoa,
ja koira söi sen.
Siinä paloi käpy.
Se ei ollut edes fiiniä juustoa.
Pelkkää kaupan omaa cheddaria.
Mutta juusto oli hänen,
hän pudotti sen, ja koira söi sen.
Isä: "Häivy sieltä, pirun rakki!
Ala kalppia! Pudota se!"
Ja koira oli...
Veljeni ja minä: "Kuka oikein olet?"
Isä: "Jep. Piru vie."
Pakko sylkeä. Tuo varmaan leikataan pois.
Olen ollut kiertueella vuoden.
Sitoudun tuohon joka ilta.
Niele -
tekojuusto.
Ja ajattelen: "Se on ollut lattialla."
Vaan ei. Eihän se ole oikea.
Mielestäni sillä ei ole väliä.
En voi teeskennellä nieleväni tekojuustoa.
Siksi en voi maata miesten kanssa.
Hei!
Ei.
Ei käy järkeen.
Minulla oli paljon tyttöystäviä ennen Jennoa.
En kehuskele, mutta heitä oli monta.
En halunnut olla verkkopalloilija. Minä...
En oikein osaa samastua,
ja ilmeisesti se on suuri osa suhteita.
Ei mitään dramaattista.
Suurin osa suhteistani päättyi keskinäiseen uupumiseen.
Kerran minut jätettiin valehtelun takia.
Ilahduin,
koska olen huono valehtelemaan.
En osaa niellä tekojuustoa kertomatta siitä. Minä...
Se, että valehtelin -
ja pidin sen sisälläni siihen asti, että se oli luottamuksen pettämistä,
oli kypsymisen merkki.
"Olen jonain päivänä oikea poika." Tiedättekö?
Kerron, mitä tapahtui. Olette kylmiä. "Luulin, että voisimme luottaa sinuun."
Tyttöystäväni kysyi, halusinko jäätelöä.
Tiedän. Korkeat panokset.
Sanoin kyllä, koska halusin jäätelöä.
Se ei ollut valhe. En ole hirviö.
Mutta näin sanoin kyllä:
"Joo. Sun jäätelösuukkos, se kasteli mua."
Hän sanoi: "Vau, itsekö keksit tuon?"
"Keksin. Jep." Niinpä.
Miksei?
Olen melko varma, että aioin kertoa hänelle.
Ei tuntunut siltä, että pysyisin valheessa.
Mutta sitten sain jäätelöä ja unohdin.
Puoli vuotta myöhemmin hän sai tietää,
etten ollutkaan runosielu.
Hän suuttui todella.
Hän: "Valehtelit minulle.
Miten voisin luottaa sinuun? Valehtelit minulle."
Sanoin: "Minun ei pitäisi olla vastuussa -
räikeistä aukoista yleistiedossasi."
Niinpä.
Olen siis huono samastumaan.
Pahin eroni oli se, kun itse jätin.
Se oli paha, koska se ei toiminut.
Jätin tyttöystäväni, eikä mitään tapahtunut.
Kaikki pysyy ennallaan.
Kuin käänteisghostaaminen. Se oli melkoista.
Olin niin ällikällä lyöty, että yritin uudelleen vasta viikon päästä.
Sanoin: "En halua jatkaa suhdetta."
"Minä haluan."
"Se ei taida toimia niin.
Molempien tulee suostua -
tai tulee ero.
Se on suostumusjuttu."
Hän: "Mitenkäs se sujuu?"
Tiedän.
En muista, miten se suhde päättyi.
Kai se päättyi.
Mutten muista paljonkaan siitä ajasta.
Siitä on kauan, noin 20 vuotta, eikä se ollut hyvää aikaa.
Paskoissa jutuissa on se vinha asia,
etteivät aivot silloin ajattele: "Muistetaanpa tämä.
Pidetään tästä kiinni nostalgian tähden."
Ei, pelkkää höttöä.
Ne jutut työntää jonnekin perälle. Ihan sama.
Se on höttöä.
Minulla on vain yksi selkeä muisto siitä suhteesta,
ja se toimii kuin leffatraileri.
Leffatrailerit ovat hyvin nopeita -
ja sen katsottuaan jää vain kyselemään -
ilman minkäänlaista halua katsoa sitä paskaa.
Niin se toimii.
Ajoimme hyvin myöhään yöllä.
Tyttöystäväni ajoi, minä en.
Niin autot toimivat.
Ja...
Enkä tiedä, minne olimme menossa,
mutta se oli sivutie. Ajovalot olivat ainoat valot.
Se oli hiekkatie.
Hänellä oli talla pohjassa.
Sitten hän löi jarrut pohjaan.
Auto heittelehti tiellä. Se oli kammottavaa.
Se pyörähti ympäri ja pysähtyi pölypilveen.
Tyttöystäväni astui ulos ennen kuin tajusin, että pysähdyimme.
En tiennyt, mitä tapahtui.
Hän juoksi auton eteen ja kumartui.
En nähnyt häntä. Mietin, mikä oli homman nimi.
Kun hän nousi,
hän piteli kuollutta jänistä korvista.
Tiedän. Kuunnelkaa itseänne.
Tuo on lesbopainoisen yleisön vastaus.
Eikö vain?
Pikku jänikselle käy hullusti: "Pahinta mitä voi tapahtua."
Ilmeenne eivät värähtäneetkään, kun kerroin -
melko lailla väkivaltaisesta suhteestani.
No niin.
Kuollut jänis?
Hän siis piteli kuollutta jänistä ja hymyili.
Olin hämmentynyt. En tiennyt, mitä minun piti tuntea,
mutta tuskin ainakaan iloa.
Hän: "Täysosuma."
"Pelasimmeko jotain peliä tietämättäni?"
Hän: "Otan sen mukaan koirille."
Minä: "Et helvetissä."
Sitten hän sanoi karmeimman kuulemani asian.
Hän sanoi:
"Taidan nylkeä sen nyt."
Minä: "Ei. Miksi?
Miten?"
Sitten sain tietää.
Hän kumartui taas. En nähnyt häntä. "Mitä helvettiä tapahtuu?"
Kun hän nousi ylös,
hänellä oli pikku jänön nilkka hampaissaan.
Turvat kiinni.
Teidän ei tarvinnut suudella häntä myöhemmin.
Hän -
yritti saada otetta.
Sen näki. Siitä kuului...
Sitten hän vain kuori sen.
Yksi näppärä liike. Näin vain...
Se oli uskomattomin, sekopäisin näkemäni tilanne.
Se oli kuin paskin taikatemppu ikinä.
Se ei ollut silmänkääntötemppu.
Kaiken näki,
mutta se oli silti temppu.
Hän oli vain: "Minulla on yksi jänö.
Nyt niitä on kaksi.
Toinen niistä on punainen."
Tiedän.
Tuskin katsoisitte sitä leffaa.
Menipä synkäksi. Myönnän.
Tuon synkemmäksi show ei mene.
Nyt kaikki on kevyttä.
Tapasin Jennon, mikä on helpotus, koska muuten...
Tämä on melkoinen huijarishow.
Tapasin hänet hyvin oudolla hetkellä.
Hän oli tuottajana Nanette-show'ssani Nykissä.
Hän oli ensimmäinen tapaamani amerikkalainen,
ja ilmeisesti olin vain: "Sinä kelpaat."
Ei. Flirttailin kyllä.
Tein näin: "Hei, rouva."
Se on todella tehokasta.
Mutta tapasimme noin puoli vuotta -
ennen Netflix-julkaisua, joka muutti elämäni.
Ja tajuan jälkikäteen, etten käyttänyt sitä puolta vuotta viisaasti.
Enimmäkseen torkuin.
Olen unikeko. Minkäs sille voi?
Ymmärsin, että minun olisi pitänyt käyttää se aika -
valmistautuen julkisuuteen.
Siihen on valmistauduttava,
koska se antaa turpasaunan ja sen voi pilata.
Julkisuuteen on valmistauduttava.
Jos muistatte show'sta mitään, niin muistakaa tuo.
Valmistautukaa julkisuuteen.
Älkää murehtiko luonnonkatastrofeja. Valmistautukaa julkisuuteen.
Älkää odottako sitä, sillä se on ällöä.
Jos sattuu niin, että julkisuutta tulee, on paras olla valmistautunut,
sillä minä en valmistautunut ja sössin koko homman.
Jos olisin ollut valmistautunut, kun tapasin Ruby Rosen,
ja hän kertoi, kuinka mainio olen,
jos olisin ollut valmistautunut, en olisi nauranut päin naamaa.
En tiedä, mitä tarkoitin sillä. En ollut ilkeä.
Unohdin, ettei hän ollut kuva. Tiedättekö?
"Miksi puhut minulle? Noituutta!"
Jos olisin ollut valmistautunut,
kun törmäsin Jodie Fosteriin...
Niin.
Ei hyvä. Törmäsin häneen toista kertaa.
Sattui olemaan vielä syntymäpäiväni.
Tiesin sen.
Se on odotettavissa.
En odottanut,
että Jodie Foster tiesi, että oli syntymäpäiväni.
Se on siistiä, kunnes hoksaa, että se on myös karmivaa.
Hän toi minulle lahjan.
Tiedän.
Sain synttärilahjan Jodie Fosterilta, helvettiläinen.
Tiedän!
Asiayhteys.
Ei hyvä asia.
Minähän sössin.
Sain synttärilahjan, ja se oli mahtava.
Se oli BANANAGRAMS-peli. Minä...
Se on loistolahja.
Pidän peleistä ja sanoista. Pidän kätevistä kuljetuspusseista.
Pidän kaliumista vertauskuvana.
Lahja, joka ilahduttaa yhä uudelleen.
Jos olisin valmistautunut saadessani lahjan,
olisin sanonut: "Kiitos, kovin ystävällistä.
Oletteko pian kuningatar?"
Tai jotain.
Mutta en ollut valmistautunut. Tiedättekö, mitä sanoin?
"Minulla on jo BANANAGRAMS."
Tiedän.
"Myöhästyit. Parempi tuuri ensi kerralla."
Se olisi alateksti.
Jos olisin ollut valmistautunut tavatessani Richard Curtisin,
olisin tiennyt, kuka saatana hän on.
Olisin tiennyt, että hän on vastuussa -
klassikoista, kuten Notting Hill ja Rakkautta vain.
Jos olisin valmistautunut, kun hän kysyi lempparikomediaani,
minulla olisi voinut olla diplomaattinen vastaus.
Ehkä yksi hänen elokuvistaan. Mutta enpä ollut. Tiedättekö mitä sanoin?
"En pidä romanttisista komedioista."
Tiedän.
Richard on kokenut julkkis. Hän oli hyvin armollinen.
Hän käänsi keskustelun. Ilmekään värähtämättä -
hän näytti selkeän polun ulos juuri luomastani kiusallisuudesta.
Selkeän polun, johon en tarttunut.
Hän sanoi: "Ei haittaa. Eivät ne ole kaikkien juttu,
mutta mikä romanttisissa komedioissa oikein kaihertaa?"
Minä sanoin:
"En pidä siitä, miltä suutelu kuulostaa."
En tiedä, miksi.
Oikeasti en...
Jälkiviisaus ei ole aina viisautta.
En vieläkään tiedä, miksi sanoin niin.
Toinen monimutkainen tekijä elämässäni, kun tapasin Jennon,
oli se, että olin juuri saanut autismidiagnoosin.
Mietin yhä, mitä se merkitsi minulle.
Suuri osa siitä, mitä se merkitsi,
oli se, etten pidä suuteluäänistä.
Kun tapasimme,
olin vasta oppimassa, missä kohdassa olin kirjolla,
ja mitä tapahtui työskennellessämme, oli se, että opimme yhdessä.
Ja se oli minulle siunaus.
Koska tarvitsen ulkopuolisen silmän,
koska en tiedä, mitä helvettiä teen suurimman osan ajasta.
Kun minä ja Jenno koemme saman asian,
kerromme siitä toisillemme kotona.
Minä sanoin: "Näin tapahtui",
ja Jenno sanoo: "Missä helvetissä oikein olit?"
Tiedän.
Kerron esimerkin. Aistini toimivat hieman eri lailla,
ja minulla on erityisen herkät kämmenet. Siitä on hieman haittaa.
Kun pitelen jotain pientä ja epämääräisen muotoista,
voin ärtyä ja olla lähes vihainen.
Siksi en voi maata miesten kanssa.
Ei!
Siinä ei ole järkeä, mutta teille se kelpasi.
Tykkään sanoa: "pieni ja epämääräinen." Se on hauskaa.
Jos pitelen jotain pientä ja epämääräistä,
suutun ja minun on irrotettava otteeni.
Olin näin... Ja olen...
Sanoin Jennolle: "Pudottelen asioita, olen kömpelö."
Hän sanoi: "Ei. Et pudottanut tuota.
Katso, miten kaukana se on."
Se tuli ilmi,
kun törmäsin Jodie Fosteriin ekaa kertaa.
Hän tuli katsomaan show'ta ja myöhemmin juttelemaan.
Mikä kunnia!
Se oli mukavaa. Juttelimme.
Keskustelun aikana -
hän kirjoitti pahville puhelinnumeronsa.
Otin sen ja...
Ei siinä mielessä tietenkään. Se oli ammattimaista.
Se ei... Hän ei... Hän on naimisissa.
Vaikka nyt kun sanon sen ääneen, en voi olla varma.
On jo liian myöhäistä.
Ei, ammattimaisesti. Hän antoi numeronsa. Luulisin.
Otin sen, ja juttelimme, ja sitten rypistin sen kädessäni.
Hänen naamansa edessä.
"Kiitti numerosta. Näin minä ajattelen." En tiennyt tekeväni sitä.
Tämä tuli Jennon todistajanlausunnosta.
Olin omissa maailmoissani.
Minä rypistelin sitä siinä hänen edessään -
ja aloin nakkaamaan sitä menemään.
Hänen edessään.
Tunsin jonkun vetävän kättäni ja käännyin ympäri.
Jenno sanoi: "Minä otan sen reppuuni."
Se...
Tiedän.
Mainio tyyppi.
Todellinen mestari.
Suhteemme toimii niin.
Se on kuin curlingia.
Söpö talviurheilulaji.
Olen se jättikiekko.
Joka aamu meillä on tiimikokous:
"Tänne menet tänään.
Näin nopeasti etenet. Tällä linjalla.
Näihin asioihin saatat törmätä matkalla."
Sitten lähetämme minut ulos, enkä voi mahda sille mitään.
Ja Jenno on edellä...
Hän tekee kovasti töitä.
Murehdin,
että harja-kiekkosuhde on liian epätasainen.
Haluan auttaa Jennoa.
Haluan huolehtia hänestä.
Mutta Jenno on uskomattoman pätevä.
Kaikessa.
Minä en ole.
Olen hyvä tässä.
Olen pirun hyvä.
Mutta se ei -
ilmene luonnossa.
Tätä ei tapahdu missään muualla.
Näin käy vain, koska Jenno tuottaa sen.
Tuo taitaa olla sinulle.
Joskus yritän.
Joskus yritän lakaista Jennon reitin. Yritän olla sankari -
ja joka kerta -
sössin.
Kerran yrittäessäni olla sankari -
sössin -
niin spektaakkelimaisesti ja täysin,
että kiersin ympäri ja autoin takaa.
Niin tein. Se oli uskomatonta.
Veimme koiria lenkille.
Minulla on pari koiraa.
Jenno oli edessäni. Kaukana edessä.
Ja minä... Kävelen hitaasti.
Kun aloimme lenkittää koiria yhdessä,
Jenno ei lähtenyt rinnaltani,
koska pelkäsi, että koirani nappaavat jäniksen.
"Katso koiriani."
Ne ovat...
Kuin Muppetti olisi pannut lammasta.
Ne ovat...
Koirani eivät saa jänistä kiinni.
Näin koirieni jahtaavan jänistä,
ja jänis kyllästyi.
Niinpä. Lopulta Jenno rauhoittui.
Hän tajusi, etteivät ne saa jänistä kiinni,
joten nyt hän menee menojaan.
Ja minä jäin jälkeen.
Kävelen hitaasti ja minulla on pulma ratkaistavana,
enkä osaa kävellä ja miettiä samaan aikaan.
Se kuuluu ongelmalliseen astuntaani.
Olimme kävelyllä.
Avaan hieman asiayhteyttä ensin.
Olimme maailmankiertueella -
ja palasimme Australiaan lepäämään.
Minä yritän.
Jenno halusi tulla vain pariksi viikoksi.
Mutta se oli maaliskuussa 2020.
Reissu siis alkoi Jennolle -
hauskana lomana oudossa maassa uuden kumppanin kanssa,
mutta päättyi panttivankitilanteena korvessa.
Niinpä.
Pandemian aikana meillä meni suurimmaksi osaksi hyvin.
Ylä- ja alamäkiä, verkkopallo on lutkille.
Pelasimme paljon. Pidämme molemmat peleistä.
Emme henkisistä peleistä, vain peleistä.
Pelasin ekaa kertaa Arvaa kuka? -peliä.
Melkoista. Meillä ei ollut sitä lapsena.
Liian hienoa, liikaa liikkuvia osia.
Olimme backgammon-perhe. Pidän siitä pirusti.
Se backgammon-salkku on hienoin huonekalumme.
Se kaksisävyinen ruskea tekonahka. Nam.
Pidän siitä salkusta. Jos kukaan ei pelannut,
kävelin ympäri huushollia esittäen bisnesihmistä.
Hetken -
käytin sitä koululaukkuna.
"En mene kouluun, vaan hoidan bisneksiä."
Kiusattu? Totta kai.
Hyvää minussa on se, etten tiennyt.
"Kiva laukku, dorka."
Minä: "Kiitoksia."
Veljeni vei minut sivuun ja sanoi:
"Et voi tuoda tuota kouluun. Minuakin kiusataan siitä."
"Mutta teen bisneksiä." Kotona.
Arvaa kuka? oli siis uusi tuttavuus. Jenno lupasi opettaa säännöt,
mutta ylimielisesti kieltäydyin.
"Olen nähnyt mainokset. Se on lastenleikkiä."
Ensimmäinen kysymykseni -
42-vuotiaana kuului näin:
"On ensimmäinen päiväsi töissä..."
Tiedän.
Se pahenee.
Sanoin: "On ensimmäinen päiväsi töissä. Opittavaa on paljon.
Teet virheitä. Kaikki ovat kivoja,
muttet tiedä, kauanko anteliaisuus kestää,
koska et edes muista heidän nimiään.
On aamuteen aika. Menet taukohuoneeseen.
Teet teekupposen rauhoittuaksesi.
Sitten tyyppisi kävelee sisään.
Haluatko läimäyttää häntä?"
Niinpä.
Jenno sanoi:
"En."
Ja: "Vau."
Sitten: "Kuule, Hannah, emme taida lukea ilmeitä samoin.
Mikä tässä ilmeessä on niin ikävää?"
"Hyvä kysymys, kiitos siitä."
Katsoin uudestaan niitä:
"Aika monella on sama ilme."
"Keksin.
Näkyvätkö hänen hampaansa?"
Jenno sanoi: "Siis -
hymyileekö hän?"
Niinpä.
Ystävällisyys uhkaa minua.
Se saattaa liittyä autismiini.
Mutta se voi liittyä myös äidin tekohampaisiin.
Eikö? Ympäristö, kasvatus.
Kuka tietää.
Pandemia sujui hyvin, kiitos kysymästä.
En tarvitse paljon vuorovaikutusta pitääkseni sieluni kunnossa.
Mutta minua nolottaa myöntää, ettei mieleeni juolahtanut,
että Jenno voi kokea asian toisin -
amerikkalaisena vieraassa maassa jumissa globaalin pandemian aikana -
korvessa kuten sitä kutsun.
En arvannut sitä,
ennen kuin kuulin hänen puhuvan koiralleni,
minkä olisi pitänyt olla varoitusmerkki.
Vaan ei ollut.
Hän sanoi: "Douglas,
minulla ei ollut aikaa koirille ennen pandemiaa. Teissä on hommaa.
Mutta nyt olet paras kaverini."
Niinpä.
Jasper oli ihan vieressä.
Tiedän.
Ei se mitään. Se on rescue ja tietää paikkansa.
Tuo on äärimmäisin vitsi, jonka lesboyleisölle voi kertoa.
Rescuen pilkkaamista.
Ilkeää.
Vitsi vain. Rakastan sitä. Se on rescueprinssini.
Kuitenkin...
Kuulin sen ja yllätyin hieman.
En pitänyt siitä, koska olen Jennon kumppani.
Olen hänen työnantajansa.
Sitten kuulin keskustelun aikana, että omistan hänen parhaan kaverinsa.
"Ei hyvä. En pidä tästä voimatasapainosta."
Päätin siinä samassa:
"Minun tehtäväni on luoda Jennolle yhteys yhteisöön."
Eikö? Sinä iltapäivänä veimme koirat ulos,
ja Jenno oli kaukana edellä bestiksensä Douglasin kanssa.
Minä olen lähes pysähtynyt, koska ongelmani on paha.
Se, että voisin muka auttaa jotakuta sosiaalisesti, on iso vitsi.
En ratkaissut pulmaa. En halua teidän luulevan niin.
Se ei ratkennut.
Ratkaisin sen puoli vuotta myöhemmin puolivahingossa.
Se oli virusvarianttien välissä.
Siinä ajan välilihassa,
kun luulimme sen olevan ohi. Sitten iski "omikron".
Olin valintamyymälässä ja näin futisjoukkueen julisteen -
ja ajattelin: "Siinä se.
Erinomainen tapa yhdistää jenkki pikkukaupunkiin:
laji, jota hän ei ole koskaan nähnyt."
Vein julisteen kotiin ja sanoin: "Liity naisten futisjoukkueeseen."
Hän: "Veit julisteen."
Minä: "Niin, faktoja, tietoja."
Hän: "Olisikohan joku muu kaivannut tietoja?"
Minä: "En tiedä, miten joukkueet toimivat."
Mutta hän liittyi joukkueeseen.
Tiedättekö, mikä heidän mottonsa on? "Miten uskallamme epäonnistua?"
Emme tiedä, missä aikamuodossa se on.
Sanotaanko se ennen peliä vai sen jälkeen?
Onko se motivaattori vai häpäiseekö se? Vai kenties niiden sekoitus?
En tiedä.
Se on nerokas.
Hän tuli ekoista treeneistä -
mukanaan tarinoita.
Minä: "Miten meni?" Ja hän sanoi:
"Sitä ei kutsuta jalkapalloksi, vaan jalkkikseksi.
Eikä jalkkista saa heittää.
Mutta sen saa läpsäyttää kaverille."
Hän jatkoi: "Pidän taklaamisesta,
mutta kun kuulee pillin, pitää päästää irti.
Muuten saa 50 metrin rangaistuksen.
Enkä tiedä, miten pitkä matka se on.
Joukkueessa on seitsemän punapäätä, iso määrä mielestäni.
Kolme väitti olevansa mansikkablondeja, mutten usko.
Anekdootti,
mutta vain 40 % tunsi sinut.
Muut halusivat puhua perunoista."
Minä kuuntelin Jennon tarinaa,
ja älysin, miksi -
pidän niistä.
Koska sehän ei ole tarina.
Se on vain lista faktoja.
Koska menin naimisiin isäni kanssa.
Ehdottomasti.
Toisin kuin äitini, pidän siitä.
Pidän siitä. Olen sen fani. Pidän...
Hän kerää hienoja faktoja.
Useimmat niistä ovat tärkeitä. Jotkut ovat yllättäviä.
Toisista tulee tärkeitä vasta myöhemmin.
Hän on mainio. Eikä se johdu vain faktoista.
Pidän siitä, miten hän pinoaa ne.
Hän on kuin Brâncuşi.
Sitä luulee olevansa matkalla johonkin, mutta polku kääntyykin yhtäkkiä.
Se on vain lista faktoja.
Pidän siitä, koska itse en osaa kerätä niitä uusissa tilanteissa.
Jos menen uuteen ympäristöön, en kerää faktoja.
Imen kaiken kuin pesusieni -
enkä arkistoi mitään. Olen vain märkä.
Olen märkä ja hermostunut. Sitten menen kotiin -
ja puristan itseäni ja sanon: "Mitä helvettiä tapahtui?
Ja miksi hampaita on noin monta?"
Olen ollut itsevarmempi Jennon kanssa, koska tiedän, että uudessa tilanteessa -
hän kerää faktat ja voin miettiä niitä myöhemmin.
Se on hienoa.
Halusin hänen keräävän lisää faktoja.
"Palaa treeneihin." "Venäytin sormeni."
"Miten uskallamme epäonnistua?"
Hän tuli takaisin ja sanoi: "Laji on vaarallinen.
Kapteeni sai polvivamman pelissä.
Cazillakin oli polvivamma, mutta se ei tullut pelissä.
Hän jäi lehmän alle.
Se ei ollut, kuten luulin, kiertoilmaisu.
Shaz ei voi treenata,
koska hän odottaa änkytyksen loppumista aivotärähdyksen jäljiltä.
Mutta hän tuli..." Niinpä.
"Hän tuli silti treeneihin ja seisoi reunalla.
Hän lienee jonkinlainen työnainen,
koska hänellä oli heijastinliivi ja hattu, jossa oli traktorin kuva.
Hän poltti röökiä, ei huumeita.
Se on kessu eli tupakka.
Hän joi kaljaa tölkistä eli purkista.
Hänen nimensä on Shannon eli Shaz.
Laura on Lauz, ja Terry Tez.
Ja anteeksi on sori.
Kun kuulin Kazin sanovan, että Shazille soitettiin lanssi,
tajusin ymmärtäväni.
Tiedän, mitä teette sanoille.
Tiedän, mitä te teette sanoille.
Substantiivit leikataan kappaleiksi.
Loput sanasta heitetään mäkeen.
Niin te teette."
Tiedän.
Sanoin: "Joo,
Jenno."
Hän sanoi:
"Luulin, että teit sen vain takiani."
Sanoin: "Ei.
Veljeni kutsuu vaimoaan Jennoksi.
Beno ja Jenno.
Minulla on jo BANANAGRAMS."
Minä...
Opin kyllä läksyni.
Ne ovat vain tiettyjä läksyjä.
Jos Jodie Foster antaisi taas BANANAGRAMSIN,
tiedän, mitä tehdä.
Jos Tom Cruise antaisi Arvaa kuka? -pelin,
läimäisisin sitä kiusankappaletta.
Siinä siis meni puoli vuotta.
Puoli vuotta aiemmin yritin ratkaista pulmaa.
Jenno oli edelläni bestiksensä kanssa.
Minä taapersin. Jasper etsi jänöjä.
Jänö löytyikin, ja se hyppäsi tielleni.
Se pysähtyi, ja katsoimme toisiamme.
Se oli taianomainen hetki.
Olimme kahden.
"Voi taivas. Olen Lumikki. "
Sitten tajusin.
"Voi ei.
Sinä et pelkää."
Jänö: "En tosiaan.
Minulla on tauti."
Mätänevät silmämunat.
Minä: "Ei tänään. Tämä ei ole päivä,
jolloin haluamme koirien nappaavan tautisen jänön.
Sain vasta tietää Jennon koti-ikävästä."
En ole ylpeä tästä, mutta tyrkkäsin sitä jalallani,
jotta se häipyisi.
Se pyllähti pensaikkoon.
"Hienoa. Nappiin meni."
Jenno ei nähnyt sitä, ja ilahduin.
Mutta Jasper näki.
Se kiitää ajatellen: "Saan ekan jänöni." Se on villi kusipää. Rakastan sitä.
Se: "Saan..." Minä: "Et minun vahtivuorollani."
En potkaissut sitä.
En potkaissut.
Jalkani oli täysin paikallaan.
Jasper teki päätöksen.
Tehdään se selväksi. Se päätti törmätä jalkaani -
erittäin kovaa ja nopeasti.
Kun se osui jalkaani, minä...
maahan.
Tarrasin kiinni sen pantaan.
"Huh!"
Sitten katsoin ylös.
Jenno on kääntynyt ympäri -
ja näki koko homman.
Hän ei nähnyt jänöä.
Vain sen, että tappelin koirani kanssa.
Ja hävisin.
Hän juoksi takaisin ja sanoi: "Miksi potkaisit koiraasi?"
"Jänötilanne", sanoin.
"Teknisesti ottaen en potkaissut, se oli enemmänkin tälli..."
Hän: "Mikä on tälli?"
Tämä oli ennen jalkkista.
Hän: "Mikä on tälli?"
Sitten hän sanoi: "Taivas, jänö."
Helvetin kani ei erottanut vaaraa -
tai turvaa,
joten se tuli taas polulle.
"Pientä melskettä. Mikä meininki? Voinko auttaa? En voi."
Jenno halusi koskea jänöä käsillään,
ja Jasper halusi koskea sitä hampaillaan.
Eikö?
Seuraava tapahtuma kävi nopeasti,
mutta kerron siitäkin.
Aloitan aikeistani,
koska se ei ole selvää.
Halusin vain ottaa takkini ja laittaa sen jänön päälle.
Takkikotelo.
Ja sitten nostaa sen -
viedäkseni sen tohtorille piikille.
Se oli tautinen. Se oli kuolemaisillaan.
Olen sankari. Muistakaa se.
Se on mantranne. Olen sankari. Ehkä olenkin suhteen mies.
Joka tapauksessa.
Pitelin Jasperia niskasta.
Minun piti päästä jänön luo ja säilyttää etumatka,
koska Jasperilla on neljä kätevää kinttua.
Minulla on vain kaksi ongelmallista.
Annoin itselleni etumatkan heittämällä Jasperin kauemmas.
Tiedän.
Eikä vain: "No niin, kamu. Menepäs tuonne."
Olin kuin neuvostoliittolainen kiekonheittäjä.
Suoraan 80-luvulta.
Täynnä steroideja. Olin ihan...
Jasper lensi ilmassa miettien:
"Heti kun laskeudun, teen jänöstä selvää."
Käännyin ja yritin päästä jänön luo,
ja aivan tyhjästä -
Douglas päätti olla oikea koira juuri sinä päivänä.
Se tuli aivan tyhjästä -
ja otti jänön kuolemanotteeseen.
Bestiksensä edessä vieläpä.
Tiedän.
Joten tein ainoan asian, jonka osasin.
"Häivy sieltä, pirun rakki! Ala kalppia! Pudota se!"
Se on hyvä koira.
Se oli...
Jenno ja molemmat koirat pohtivat:
"Kuka helvetti olet?"
Eikä jänö ole vainaa.
Tiedän. Mutta nyt se on peloissaan.
Ja se alkaa huutaa.
En tiedä, oletteko kuullut moista. Ei kiva.
Ruohometsän kansa ei ole lapsille.
Se on paskaa.
Se siis oli...
Tarinallahan ei ole loppua, jossa en tapa jänöä.
Se on tapettava. Se on inhimillinen teko.
Se oli ahdingossa ja kuolemaisillaan.
Sen piti kuolla...
Olen sankari.
Tiesin, miten tekisin sen.
Aioin liiskata sen halon avulla. Polkea sen.
Olen sankari.
En halunnut tehdä sitä Jennon edessä. Hän oli nähnyt tarpeeksi.
Lähetin hänet asioille.
Sanoin, että tarvitsen kepin.
En tarvinnut. Mutta jos pyytäisin jotain,
tuottajana Jenno tuottaisi pyytämäni.
Niinpä hän lähti. Minä että: "Jes!"
Otin halon.
Jennossa on se juttu,
että hän on tehokas.
Ja minä en.
Joten hän palaa pahimpaan mahdolliseen aikaan.
Koska olin tässä.
Vaikka en olisi halunnut pudottaa halkoa, en olisi voinut pysäyttää sitä.
Vauhti ja painovoima olivat jo työssään.
Kun käännyin,
ja ensimmäistä kertaa elämässäni,
olen pitänyt katsekontaktin -
toisen ihmisen kanssa.
Tiedän.
Se...
Tuijotin häntä. Ja olin...
Olin jo niin keskittynyt,
että minun piti varmistaa, että jänö oli kuollut.
Pitäen katsekontaktin tein näin...
Sitten rauhoituin. Jopa minä saatoin lukea Jennon ilmeen.
Se oli surullinen ja ahdistunut.
Näin sen ja ajattelin: "Voi ei!
Olen kokenut saman.
Olen ollut jumissa suhteessa jänöntappajan kanssa."
En halunnut sitä.
En halunnut sitä Jennolle.
Yritin korjata tilanteen.
"Se oli tautinen. Autoin sitä. Olen sankari.
Sillä oli myksomatoosi eli mykso, koska lyhennämme kaiken.
Se oli uusi tauti. Kolonialismi ei ollut hyvä idea.
Palaa vain Amerikkaan. En halua sinun lähtevän,
mutta kaivannet läheisiäsi.
Kestämme kyllä. Emme tiedä, kauanko tämä kestää.
Zoom käy kyllä. Se on kamalaa, mutta selviämme.
Mitä haluat minun tekevän?
Mitä tekisin? Mikä on oikein?
Mitä teen?"
Hän sanoi: "Lopeta.
Älä mene paniikkiin.
Kuka haluat olla?"
"Vaimosi."
Kiitos.
Tekstitys: Minea Laakkonen