Downloaded from YTS.MX
A FELVÉTEL A SYDNEY-I OPERAHÁZBAN KÉSZÜLT,
Official YIFY movies site: YTS.MX
AZ EORA NEMZETHEZ TARTOZÓ GADIGAL ŐSLAKOSOK FÖLDJÉN
HANNAH GADSBY: VALAMI KÜLÖNLEGES
Helló!
Köszönöm!
Megházasodtam.
Tudom, tudom.
Szép!
Nekem tetszik.
Ez a műsor erről fog szólni.
Aha. Egy romantikus komédiát fogtok látni.
Undi!
De most tényleg. Ez egy jó hangulatú műsor lesz.
Bizony!
Igen, egy jó hangulatú műsor lesz,
mert úgy érzem, ezzel tartozom nektek.
Igen.
Az évek során belerángattalak titeket a szaros kis ügyeimbe,
de ti kitartottatok mellettem. Hálás vagyok érte,
és ideje viszonoznom,
szóval erről szól a mai műsor. Lesz egy kis fanfáros hangulat.
Szórakozni fogunk úgy egy jó órán keresztül. Oké?
Elérem azt, hogy ti, a termet megtöltő idegenek
jól érezzétek magatokat együtt.
A kezem végig szem előtt lesz.
Na? Leesett? Elhintettem ezt a kis leszbikus poént.
Szerintem ez kezdetnek jó is lesz.
Indításnak jó.
De mielőtt belevágok,
szót ejtenék róla, hogy közeleg a világvége.
Nehogy azt higgyétek, hogy nem tudok róla! Igenis felfogtam.
Nekünk annyi. Végünk van.
De az a szitu, hogy nem tehetek ellene semmit.
Ma este semmiképpen. A rendelkezésre álló idő alatt nem,
szóval most nem veszek róla tudomást,
és egy órán keresztül csak jól érezzük magunkat.
Utána kimehetünk innen, és folytathatjuk a tömeges kipusztulást.
Készen álltok rá? Jól van.
Ez az!
Jenney. Így hívják a házastársnőmet. Ja.
Tapsot ennek az információnak!
Jennónak hívom, mert Ausztráliában szeretünk rövidíteni.
Ő ezt cukinak tartja, ami szuper.
Valódi eredmény erőfeszítés nélkül. Ennek örülni kell.
Elmondom, hogy nagyon meredek és tanulságos élmény volt
megszervezni az eljegyzésünket.
Basszuskulcs! A heterók tele vannak érzelmekkel.
Mármint a házasság kapcsán, de én ezt nem is sejtettem.
Tényleg így van.
Talán azért, mert nagyon régen hívtak meg utoljára esküvőre,
de nem tudtam, hogy ez nekik ekkora esemény.
Ki hitte volna? A heterók...
A jelek szerint rengeteg hibát vétettünk.
Például cápás tortánk volt.
Igen, egy új hullámos esküvői torta.
Ja. Egy kurva nagy cápa dugta ki a fejét a tetejéből.
Egy nagy fehér cápa. Kösz a kérdést.
Volt két brutál szeme oldalt, meg két fogsora.
Valósághű volt.
Előbukkant a tetejéből. „Cápás torta!”
Voltak kis figurák is rajta, ahogy kell.
Hogy is hívják őket? Autóorrdísz? Nem tudom. Nem is érdekel.
Általában vőlegény- és menyasszonyfigurák, de nálunk ugye nem.
A miénk két vidra volt, akik fogták egymás kezét.
Ja, tudom.
A cápa szájában.
Senkinek nem tetszett.
Értetlenkedtek: „Miért pont cápa? Miféle modern torta ez? Nem tetszik.”
Nem ilyen a hangjuk.
Csak én hallom ilyennek. Ez fontos különbség.
De okkal választottunk új hullámos tortát.
Mégpedig azért, hogy rászedjünk egy keresztény cukrászt.
Igen, rá akartuk venni, hogy melegeknek készítsen tortát.
És ez sikerült is.
„Á, ez nem esküvői torta! A tizedik szülinapomra lesz.”
Sima ügy volt. A keresztények mindent bevesznek.
Ezért a pokolban végzi.
Valamit tennünk kell a melegellenesség ellen.
Például keresztény cukrászokat juttatunk a pokolra.
Ez egy igen hatékony aktivista tevékenység, ugye?
Nem mondtam, kik fognak ma jól szórakozni. Szólnom kellett volna.
Én tök jól érzem magam.
Szerintem Jennónak és nekem azért okozott nehézséget az esküvőszervezés,
mert nem áldoztunk időt az életünkből arra, hogy ezen töprengjünk.
Hogy „a nagy napot” tervezgessük. Pedig úgy néz ki, elvárás.
Aki közülünk nőnek született,
attól elvárják, hogy egy csomót fantáziálgasson
a színvilágról meg a virágok elrendezéséről aznapra,
amikor eladósorból kiárusításra kerül.
Nekem meg sem fordult a fejemben.
Mert sokáig számomra ez nem is került kilátásba.
Szólok, hogy olyan korban nőttem fel,
amikor melegként még egy kurva koalát se fogadhattunk örökbe.
Ugye? Nemhogy elvenni valakit, akit szerettünk volna tapizni.
Akkor meg minek időt pazarolni rá? Jenno biszexuális,
szóval félig el is gondolkodhatott volna rajta.
De nem tette. Nem ért rá.
Tipikus biszex. Igazam van?
Ugye? Dehogy!
Nem, nincs is igazam.
Ez csak negatív sztereotípia.
De szeretek hencegni a biszexuális feleségemmel,
mert az felbőszíti azt a bizonyos férfitípust,
akit nagyon szeretek felbőszíteni.
Mert mellettem döntött.
Nem mellettetek.
Igen, tényleg nem szóltam, hogy ki is fog itt ma jól szórakozni.
Amúgy imádtuk az esküvőnket. Ezt meg kell jegyeznem. Nagyon jó volt.
Nagyon szűk körben tartottuk. Csak néhány baráttal és családtaggal.
Kizárólag az enyéimmel,
mert elsősorban én számítok.
Ez egy vicc volt, és nem is a legjobb,
szóval tök jogos ez a flegma reakció.
Egy hullámhosszon vagytok. Nagyra értékelem.
Nem, a valódi ok az volt, hogy Jenno amerikai. Így már jó?
„Mi? Jaj, ne!” Sokszínűség. Szívesen!
Járvány volt, a határokat lezárták,
Jenno családja és barátai ezért nem tudtak eljönni.
Ez annyira sajnálatos!
Ugyanakkor meg... Tényleg az?
Egy másik dolog, amit nem értek az esküvői kultúrát illetően,
az a másik kezének a megkérése.
Mert a jegyben járás és az esküvő közötti
nagyajaknyi időben...
Tényleg olyan. Nagyajaknyi ideig tart,
mert ugyan nem az a végcél, de piszok izgalmas dolog ott elidőzni.
Abban a...
Abban a nagyajaknyi időtartamban
mindenki arra kíváncsi, hogy hogyan kérted meg a másik kezét.
Erre én: „A párom neve nem is érdekel?”
Ők meg: „Nem. Miért érdekelne?”
Elvileg a tengerparton meg napnyugtakor kellene megkérni a párod kezét, basszus!
A naplementét még értem, az szép. De a tengerpart? Ne szopassatok már!
Utálom a tengerpartot!
Nem bízom a homokban.
De nem ám! Sosem ott van, ahol kéne.
Tuti, hogy strandolás után hat hónappal
találok egy igazgyöngyöt magamon.
Ez megint olyan, mint a poén a nagyajakkal, nem?
Egy csiszolatlan gyémánt a bozótban. Ő érti.
A lánykérés elvileg egy nagyon romantikus esemény.
Aki mer az nyer.
Igaz?
De én nem értem, hogy pontosan mitől is lenne romantikus
egy lánykérés.
Mert nekem úgy tűnik,
az a legjobb esetben is csak fordított spontaneitás.
Legrosszabb esetben meg lesből támadás.
A legjobb esetben a felek legalább értekeznek.
Csapatgyűlést tartanak, és megtervezik a lánykérést, ami mondjuk elég fura.
Aztán írnak egy feladatlistát,
kiegészítve a kellékekkel és a helyszínnel, mondjuk a tengerparttal.
Az egyik elkezdi kipipálni a lista elemeit,
a másik meg közben elkezdi elfelejteni, hogy részt vett az egészben.
Így amikor eljön a lánykérés pillanata, felkiált: „Istenem! Micsoda meglepetés!
Ez a gyűrű! Úristen! Sosem láttam még ilyen gyönyörűségeset!”
Higgadj le a büdös picsába!
De tényleg. Azt a gyűrűt te választottad!
Ne téveszd már meg saját magadat!
Tök ciki!
És ez a legjobb eshetőség.
Mert egyébként meg szó sincs csapatgyűlésről.
Az egyik fél azt feltételezi magáról, hogy kurva jó parti.
Micsoda dőreség! És...
És úgy tudom, ebben a ciszhetero világban
a férfi az.
Ez egy undorító általánosítás. Abszolút.
De attól még 100%-ban igaz.
Utánanéztem.
Az előítéletem megerősítést nyert. A férfi az, ami elég vicces.
Mert hát ugye ki viseli el jobban az elutasítást?
Az olyan férfiak, akik kurva jó partinak tartják magukat.
Ez a jókedv receptje, ha létezik ilyesmi.
Ha igent mondasz, összeházasodunk, ha nemet, rád szállok. Romantika!
Ez egy csapda.
Köszönöm. Nagyon kedvesek vagytok.
Mintha coachingolnálak titeket.
Én kértem meg Jenno kezét.
Ez nem volt kézenfekvő. Nem én vagyok a férfi.
A miénk egy igazi queerkapcsolat,
vagyis ha a munkamegosztásról van szó,
a tényleges képességeink szerint döntjük el, ki mit csinál.
És hogy épp ki kit dughat meg.
És ez működik. Tényleg.
Szinte mindig eszünkbe jut kitenni a szemeteskukákat.
Minden héten. Szinte.
Ez remek dolog!
De igen, én kértem meg a kezét. Csapatgyűlést is tartottunk.
Úgy döntöttünk, hogy igen, jó lenne, ha hivatalossá tennénk.
De aztán nem tettünk semmit. Nem értünk rá. Tipikus.
Így volt. De végül én kértem meg a kezét.
És nem úgy, hogy...
Nem terveztem el előre.
Nem azzal keltem, hogy: „Ma lesz a nagy nap.”
Gyakorlatilag mindkettőnket megleptem.
Értitek? Nem készültem se beszéddel, se gyűrűvel.
De még a helyet sem néztem ki.
Nem ereszkedtem térdre. Egy nagy büdös lófaszt!
Hogy miért? Mert három térdműtétem is volt.
A térdkalácsom akár a szivacs. Nagyon fáj, ha letérdelek.
Ezért nem szexelek férfiakkal.
Csak vicc volt.
Ráadásul még értelmetlen is.
Ennél sokkal nyomósabb érveim is vannak.
Amúgy a lánykérést így oldottam meg.
Ez jó kis nyújtás.
Azt szokták kérdezni: „Három térdműtét?
Sportoló vagy?”
„Nem. És te nyomozó vagy?
Nem csinálod túl jól.”
„Biztos netballoztál. Az rossz a térdednek.
Biztos netballoztál.” Lófaszt! Nem netballoztam. Dehogy!
Az ribancoknak való.
Én biztos nem netballozok.
Vállalom a véleményemet. A netball ribancoknak való.
De tisztázzuk! Nincs bajom se a netballal, se a ribancokkal.
Odavagyok mindkettőért. Bevallom őszintén.
Csak jó kimondani.
Egyszerűen csak jól cseng. Értitek?
A netball ribancoknak való.
Katartikus élmény. Ez az én mantrám.
Segített átvészelni a járványt.
Tényleg. Mikor nincs kedvem melózni: „A netball ribancoknak való! Nyomás!”
Jó kis időszak volt.
Ezt sokszor mondom, de az a helyzet, hogy Jenno nem is tudja, mi az a netball.
És nem is mondom el neki. Maradjon csak rejtély! Értitek, ugye?
Még ha el is akarnám magyarázni neki...
Akkor is hogyan?
„Olyan, mint a kosárlabda, de ha nálad a labda, a padló láva.”
A játékosok előkében rohangálnak,
de nem szabad büfizni.
Meccsre tuti nem viszem ki. Az kizárt.
Ott túl gyakori az ilyen.
Állandóan csak...
Jenno zsidó.
Tudom!
Tudom.
Ez jó!
Csak el kéne mondanom, miért volt ennyi sérülésem.
Mert „probléma van a járásommal”.
Ezt így mondta az orvos. „Probléma van a járásommal.”
Nem a nőgyógyász. Nem a ki-be járással van gond.
Teljesen másról beszélt.
Ezért nem fekszem le férfiakkal.
Nem.
Így kértem meg a kezét. Amúgy közben pánikrohamot kaptam.
Miért is ne? Micsoda időket élünk!
De Jenno azt mondta, amit máskor is,
amikor kicsit összeomlok:
„Ne ess pánikba!”
Ami önmagában véve baromság. Ne is mondjatok ilyet!
Ha valakinek pánikrohama van, ne kérdezgesd: „Pánikrohamod van?
Próbáltad abbahagyni?” Ez...
Ez baromság!
Jenno utána mégis értelmet adott a kérdésnek.
„Ne ess pánikba! Ki szeretnél lenni?”
Az agyam meg hallja, és erre...
Pánikroham közben ezeken agyalok:
„Most mit tegyek? Mihez kezdjek?
Mit csináljak? Mi a jó megoldás?”
Jenno meg: „Állj! Ki?
Ki akarsz lenni?”
Az agyam meg erre így reagál: „Ez egy játék!”
Imádok játszani. A pánik elmúlt. Ilyen egyszerű vagyok.
Azon a napon is feltette a kérdést: „Ki akarsz lenni?”
Én meg:
„A feleséged.”
Tudom, tudom.
Igazatok van. Teljesen egyetértek.
Ez azért elég jó, nem?
Szinte már imádnivaló.
De a hagyományőrzőknek ez látszólag nem elég.
A hagyományos lánykérés hívei előre kigondolt tervet várnak tőled.
Meg némi erőfeszítést, és egy komplett sztorit.
Na, ilyenem nincs.
Ha ennél jobban belemennék a részletekbe, az már nem lenne jó.
Nem lenne romantikus. Haláleset történt. Nem megyek bele, mert ez egy vidám műsor.
De azért jó, ha tudjátok.
Ez tényleg egy vidám műsor, nincs kelepce. Nem teszem, amiről híres vagyok.
Hamis biztonságérzetet adok, ti meg: „Jaj, de jó!”
Erre én: „Ne örüljetek! Érezzétek rosszul magatokat! Otthon meg még rosszabbul!”
Ilyet most nem csinálok. Ez egy vidám műsor.
Vagy mégsem?
Dehogynem. Az.
Az.
Jó lenne ezt egy romantikus, kedves sztorivá alakítani.
Örömmel tenném. Nem akarom folyton az ellenkezőjét tenni.
De nem tehetem.
Ebből nem kanyaríthatok egy kedves sztorit.
Ez kiábrándító, mert sztorimesélésben jó vagyok.
Eléggé profi vagyok benne, hogy őszinte legyek.
De nem tehetem. Jenno meg nem tudná elmesélni,
mert nagyon szarul tud mesélni. Kurva gázul! Értitek?
De igazság szerint ez nem az én véleményem.
Mert én imádom, ahogy történetet mesél,
de mindenki más szerint gáz, aki ismeri őt.
Én viszont imádom, ahogy mesél.
Most már ott tartunk, hogy kettőnkről sztorizgatunk.
Tudom. Viszont... Tényleg.
Én meg hagyom őt érvényesülni. „Meséld el te, Jenno!”
A többiek arcán meg látod, ahogy elborzadnak.
Mintha azt mondanák: „Ne! Segíts neki!
Te profi vagy.”
Én meg: „Ma szabin vagyok. Mondd csak, Jenno!”
A beszélőkémet anyukámtól örököltem.
Kiválóan tud sztorit mesélni. Ő az egyik legjobb.
Anyukámnak kivétel nélkül mindent sikerül
szórakoztató módon előadnia.
Tudjátok? Elképesztő tehetség!
De az igazi szuperereje abban rejlik, hogy átveszi az irányítást
mások sztorija felett,
és arcon köpi vele őket.
Ez csodálatos, ugyanakkor ijesztő is.
Örömmel jelentem, hogy anya és Jenno nagyon jól kijönnek egymással.
Fellélegeztem, mert nem lennék képes kezelni az efféle feszkót.
Ha anyám és a párom nem jönnének ki, valaki repülne.
Komolyan. És ezt ki is elemeztem.
Én lennék az. Én vagyok...
Én vagyok a leggyengébb láncszem. Abszolút.
Nagy megkönnyebbülés volt, mert anyukám nem könnyen kedvel meg valakit.
Egyszer bemutattam egy barátnőmnek,
mire ő: „Nem szimpatikus.
És nem is kell kedvelnem.”
Tudom. „Jó, rendben van, anya,
de itt áll mellettünk.
Ezt később is elmondhattad volna.” Ő meg...
Nem vagyok egyke. Négy idősebb testvérem van.
Minden testvéremnek óvatosan kellett bemutatnia a párját.
A sógorom most már jól kijön az anyukámmal.
De az elején ez a nehezükre esett.
Ő történetesen egy ír férfi, akinek nagyon fehér a bőre.
Még az én mércém szerint is, pedig olyan vagyok, mint omlett a repülőn, de...
De ő olyan, mint egy sápadt krumpli. Elképesztő!
Anyukám elnevezte Caspernek.
És mikor látta, hogy ez nem tetszik neki, annál inkább.
A sógorom éveken át mondogatta, hogy: „Van rendes nevem.”
Anyu meg: „Nem értem, mi baja van.
Casper egy kedves kis szellem.”
Tényfeltárás és fenyegetés egy köntösben.
De anya és Jenno egyből kijöttek. Az egyik műsorom után ismerkedtek meg.
Mert... Ez érdekes: Jenno a producerem.
Most is itt van.
Igen.
És ha esetleg az erőviszonyokat latolgatnátok,
miközben én itt rólunk sztorizgatok,
a fény és a hang teljes mértékben Jenno kezében van.
Szóval...
Na tessék!
Kedves kis szellem.
Szóval előadás, megismerkedtek,
Jennónál pedig, producer lévén, mindig van egy hátizsák.
Ez az ő produceri stílusa. Mindig hátizsák van nála.
Abban van, ami kell a munkájához. Oké?
Szóval mikor anya megismerte, Jennónál ott volt a hátizsákja.
Anyukám ránézett, és így szólt:
„Dóra, a felfedező! Szia!”
Jenno meg csak annyit mondott: „Köszönöm.
Anyukád értékel engem.”
De anya és Jenno aznap este hallótávon kívül beszélgettek egymással.
Találkozásuk első estéjén. Nem pont így akartam.
Ha rajtam múlna, anya és Jenno soha nem lennének kettesben.
Anyukám túl labilis. Nem bízom benne.
De egyből beszélgetni kezdtek.
Jenno másnap mindenről beszámolt.
Ez alatt azt értem,
hogy újra és újra elismételt mindent, amit anyukám mondott neki.
Újra és újra elismételte az egészet,
abban a hiú reményben, hogy egy nap értelmet nyer.
Hát nem.
Azt mondta: „Hannah! Anyukád azt mondta...”
Az van, hogy Jenno amerikai,
de ahogy én elmesélem, olyan, mintha ausztrál lenne.
Szerintem...
Az akcentust hozzá kell képzelnetek. Azt nem utánozom.
Arra nincs időm.
Nincs időm azokra az r hangokra,
amit az amerikaiak úgy túlartikulálnak. Uncsi.
A világon egyetlen más angol nyelvű nemzet sem
használja normál beszélgetés során a „kertvárosi régió” kifejezést.
Léteznek erre sokkal egyszerűbb szóösszetételek is,
de az amcsik inkább azt mondják: „Amerikai kertvárosi régió.”
„Tényleg, haver? Én a vadonban lakom.”
Jenno még a nevemet is r-rel ejti. „Hannar.”
Nincs is benne r.
Azt mondja: „Hannar!” Kihagyom az akcentust.
Azt mondja: „Anyukád azt mondta, pénzt vesz ki a bankból,
hogy félretegye...
a fogaira.”
Hannah! Pénzt vesz ki a bankból, hogy félretegye a fogaira.
Hannah! Hé, Hannah!
Hallod, amit mondok? Hannah! Anyukád
pénzt vesz ki a bankból, hogy félretegye a fogaira.
Ez három külön fogalom. Nem is kapcsolódnak egymáshoz,
csak anyukád fejében.
Hannah! Pénzt vesz ki a bankból,
hogy félretegye a fogaira.
Hannah, ennek semmi értelme!”
Mondom: „Tudom!”
Évek óta hallgatom anyukám fogászati célú megtakarítási tervét.
Mikor megjön a nyugdíja, levesz belőle 10-15 dolcsit,
és beteszi egy külön fiókba.
Azt mondja: „Ha a bankban hagynám, Hannah,
akkor elkölteném.”
Emlékszem, mikor anyukám megkapta élete első protézisét,
az nagyon megkeserítette az életemet.
Tinédzser voltam,
és amikor megkapta,
túlságosan laza volt.
De valamilyen oknál fogva,
jó pár évig mégsem vetette szorosabbra.
És emiatt összevissza zörgött.
Így, amikor belelkesült,
a felső fogsora lecsúszott, és ettől teljesen megváltozott az arca.
Először pipa lett,
aztán meg gyönyörű, széles mosoly ült ki az arcára.
Valahogy így: „Elköltözhetsz itthonról, ha akarsz.
Nem látlak itt szívesen.”
De volt...
Volt rosszabb is. Amikor ásított.
Mert olyankor a felső fogsora elindult lefelé,
az alsó meg felfelé,
és középen találkoztak.
Láttatok már olyan embert, aki összeszorított fogakkal ásított?
Ez zsigeri szinten felkavarja az embert.
Mert a testbeszéde alapján nyugodt,
de az arca meg közben azt mondja: „Levadászlak!”
De Jennót kedveli.
Azt mondja: „Csípem, mert nem egy faszfej.”
Ez tőle a legnagyobb dicséret.
Kikértem apukám véleményét is, mert magától nem jelent az érzéseiről.
Megkérdeztem.
Ez ennél jobb volt, de ti tudjátok.
„Nem jelent az érzéseiről.” Nekem tetszik,
de tuti kivágjuk, mert a reakciótok nulla volt.
Itt a ti érzéseitek számítanak. Nekem nem esik rosszul.
Na jó, csak sikerült!
Mondom: „Apa, mit gondolsz Jennóról?”
Mire ő: „Jó. Aha.
Ja. Egyébként... Aha.
Ja. Igen. Amúgy...
Anyádnak mi a benyomása? Szerintem ő...”
Apukám nem tud sztorizni.
Ez van. Apukám ebben a legrosszabb a világon.
Ugyanakkor anyukám meg a legjobb.
És az egyik kedvenc hobbim figyelni,
ahogy apukám megpróbál elmesélni valamit anyukám előtt,
aki totál kiakad tőle.
Látod, ahogy remeg,
és várja az első lehetőséget, hogy átvehesse tőle a szót.
Csak éppen apukámtól lehetetlen átvenni a szót,
mert el se jut a kurva sztori elkezdéséig.
Soha.
Valahogy így: „Nem tudom, mondtam-e. A minap elindultam a boltba,
hogy vegyek egy kis tejet,
de csak háromnegyed hétkor keltem fel,
pedig általában negyed hétkor kelek,
vagy háromnegyed hat környékén, de elaludtam.
Pár nappal korábban nem aludtam túl jól,
mert Margaret felhívott, és kissé nyugtalan voltam.
Másnap sosem tudod bepótolni az alvást,
csak pár nappal később.
Szóval elaludtam, és így háromnegyed hét körül keltem fel,
vagyis mire elindultam a boltba a tejért,
addigra már dugó volt az utakon. Te jó ég!
Atyaég! Szerintem az a helyzet,
hogy el akarják kerülni a torlódást a főúton,
ezért jönnek mifelénk. Szerintem ez lehet az oka.
A főút üres, itt meg egymás hegyén-hátán állnak.”
Anyukám pedig közben...
„Befognád végre?”
Apukám meg: „Csak el akartam mesélni valamit.”
Erre anyukám: „Ez nem mesélés, Roger.
Csak felsorolsz mindenfélét,
ami unalmas vénemberként még az eszedbe jut.”
Brutális!
Apukám nem húzza fel magát. Annyit kérdez: „Egy csésze teát?
Még van egy kis tej.”
Ő egy nagyon szelíd ember. Nagyon szelíd.
A szüleim nevelési stílusát így jellemezném:
rossz zsaru, alvó zsaru.
Ők így nyomták. Apu soha nem kiabált velünk, gyerekekkel.
Nagyon csendesen beszél. Egyetlenegyszer emelte fel a hangját,
meg is döbbentünk. Sose felejtem el.
Mintha nem is ugyanaz az ember lett volna, akit mi ismertünk.
A következő történt:
leejtett egy darabka sajtot,
a kutya meg felkapta.
Ez tett be neki.
Még csak nem is volt különleges sajt. Tudjátok?
Egyszerű cheddar sajt volt,
de akkor is az övé volt,
ő ejtette le,
a kutya pedig felkapta.
Ő meg: „El onnan, te nyavalyás korcs!
Na! Gyerünk! Köpd ki!”
A kutya meg...
Mi meg a tesómmal: „Te meg ki vagy?”
Apu meg: „Na! A franc essen bele!”
Ki kellett köpnöm. Majd kivágjuk.
Egy éve turnézok ezzel a műsorral.
Erre minden este odafigyeltem.
Lenyeltem
a nem létező sajtot.
De az agyam közben azt súgta: „Ne! Lent volt a földön!”
Pedig nem, hiszen nem is létezik.
Az eszem szerint az tök mindegy.
Így képtelen vagyok úgy tenni, mintha lenyelném a kamusajtot.
Biztosan ezért nem fekszem le férfiakkal.
Hé!
Nem.
Ennek nincs semmi értelme.
Sok barátnőm volt Jenno előtt.
Nem hencegek, de igaz. Röviden ennyi.
Nem készültem netballosnak.
Csak nem igazán vagyok empatikus,
pedig állítólag az empátia a kapcsolatok egyik alappillére.
Sosem volt nagy dráma.
A legtöbb kapcsolatom úgy ért véget, hogy kölcsönösen belefáradtunk.
Egyszer azért szakítottak velem, mert hazugságon kaptak.
Annak igazából még örültem is,
mert nagyon nem tudok hazudni.
Még egy kamusajt lenyelését se tudom színlelni anélkül, hogy be ne vallanám.
Szóval az, hogy képes voltam hazudni,
és ragaszkodni a kamuhoz, amíg az ki nem merítette az árulás fogalmát,
számomra azt jelentette, hogy végre érett felnőtté váltam.
„Egy nap igazi kisfiú leszek.” Értitek?
Elmesélem, mert ridegnek tűntök. „Azt hittük, bízhatunk benned.”
Annyi történt, hogy a barátnőm megkérdezte, kérek-e fagyit.
Tudom. Van tétje.
Igennel válaszoltam, mert szerettem volna fagyit enni.
Nem ez volt a hazugság. Nem vagyok én szörnyeteg.
Csakhogy az igen így hangzott:
„Fagyira vágyom, és látom, végre valóra válik az álmom.”
A barátnőm meg: „Hű! Ezt most találtad ki?”
„Igen, persze.” Tudom.
Miért is ne?
Biztos vagyok benne, hogy elmondtam volna az igazat.
Értitek? Nem akartam meghagyni őt ebben a hitben.
De aztán kaptam egy fagyit, és ez ki is ment a fejemből.
Hat hónappal később kiderült számára,
hogy nem is vagyok annyira tehetséges költő.
Ez nagyon felzaklatta őt.
Azt mondta: „Hazudtál nekem.
Ezek után hogy bízhatnék benned? Hazudtál nekem.”
Végül azt mondtam: „Őszintén szólva nem hiszem, hogy én tehetek arról,
hogy ilyen szörnyen hiányos az alapműveltséged.”
Tudom.
Szerintem ez a „nem empatikus” kategória.
A legrosszabb szakításomat én kezdeményeztem.
Olyan rosszul sikerült, hogy nem is jött össze.
Szakítottam a barátnőmmel, de mintha mi sem történt volna.
Minden ment tovább ugyanúgy, ahogy addig.
Nem szűnt meg a kommunikáció. Nagyon stresszes helyzet volt.
Annyira ledöbbentem, hogy csak egy hét múlva próbáltam meg újra.
Mondom: „Nem akarom ezt a kapcsolatot.”
Erre ő: „Jó, de én igen.”
Mondom: „Ez nem így működik.
Szerintem kölcsönösen akarnunk kell,
különben nem megy.
Egyet kell értenünk benne.”
Mire ő: „Aha. És akkor egyetértesz velem?”
Tudom.
Őszintén szólva, nem emlékszem, hogy aztán hogyan is ért véget,
de azt hiszem, szakítottunk.
De nem sok mindenre emlékszem tisztán abból az időszakból.
Elég régen volt, huszonvalahány éve,
és nem volt a kedvenc időszakom.
És az van, hogy a szarságokra, az élet szarságaira...
A szar élményekre az agyunk nem akar emlékezni. Nem mondja:
„Ezt raktározzuk el, hogy majd nosztalgiázhassunk!”
Nem. Csak emlékfoszlányok maradnak.
Behajítod a picsába az agyad egy hátsó bugyrába.
Emlékfoszlányok. Igaz?
Egyetlen tiszta emlékem van arról a kapcsolatról,
de az olyan, mint egy filmelőzetes.
Tudjátok, van hogy egy mozgalmas filmelőzetes végén
egy csomó kérdés merül fel benned,
és kurvára nincs kedved megnézni azt a szart.
Ez ilyen.
Az történt, hogy éjjel ültünk az autóban.
A barátnőm vezetett, én nem.
Az autózás már csak ilyen.
És...
Már nem emlékszem, hogy honnan hová tartottunk,
de egy mellékút volt, és nagyon sötét. Csak a fényszóró világított.
Burkolat nélküli, kavicsos út volt.
A barátnőm meg nagyon szeretett száguldozni. Oké?
De egyszer csak beletaposott a fékbe.
A kocsi meg összevissza sodródott az úton. Ijesztő volt!
Aztán egyszer csak 360 fokot pördült, és megállt egy porfelhőben.
Ő meg kipattant, még mielőtt felfogtam volna, hogy megálltunk.
Fogalmam sem volt, mi történt.
Odafutott a kocsi elejéhez, és lehajolt.
Nem is láttam, hol van. Mondom: „Mi történt?”
Ő meg felállt,
és egy döglött nyulat tartott a kezében a fülénél fogva.
Igen, tudom. Halljátok magatokat?
Ilyen egy túlnyomóan leszbikus közönség reakciója.
Nem igaz?
Egy kis nyuszi megsérül, ti meg: „Ennél rosszabb nincs is.”
De azt simán meghallgattátok, ahogy apránként
ismertettem egy már-már elnyomó kapcsolat részleteit.
Így.
Döglött nyuszi?
Mindegy. Feltartotta a döglött nyulat, és mosolygott.
Összezavarodtam. Nem tudtam mit is kéne éreznem,
de nem az ujjongás lett volna az első tippem.
Ő meg: „Telitalálat!”
Aha. Tűnődtem: „Épp játszottunk, csak nem vettem észre?”
Azt mondja: „Hazaviszem a kutyáknak.”
Én meg: „Ne már, baszd meg!”
Erre kimondta az általam valaha hallott legszörnyűbb dolgot.
Azt mondta:
„Azt hiszem, neki is állok megnyúzni.”
Mondom: „Ne! Miért?
Hogyan?”
Aztán kiderült.
Újra lehajolt. Nem is láttam. Mondom: „Mi a picsát csinál?”
És mikor felállt,
a nyuszkó bokáját a fogai között tartotta.
Na, duguljatok el, basszus!
Nektek nem kellett smacizni vele.
Na igen.
Próbált
fogást találni rajta.
Nézem. Hallom, hogy...
És szépen lehúzta a bőrét.
Egyetlen kecses mozdulattal. Így valahogy...
A leghihetetlenebb, legelbaszottabb dolog volt, amit valaha láttam.
Mintha az elképzelhető legszarabb bűvésztrükk lett volna.
Mert nincs benne semmi szemfényvesztés.
Mindent látsz,
de mégis egy trükk,
mert azt mondja: „Itt egy nyuszi,
most meg már kettő.
Az egyik vörös.”
Na ja.
Nem érdekelne az a film, mi?
Kicsit komorrá váltunk, elismerem.
De ez volt a show legborúsabb része, ígérem.
Ennyi. Innentől derűs lesz.
Megismertem Jennót, ami megnyugvást jelentett, mert...
Mert amúgy jó kis becserkészős műsor ez.
Életem egy fura időszakában ismertem meg. Ő volt a helyszíni producere
a Nanette című show-m Broadwayn kívül futó előadássorozatának.
Ő volt az első amerikai, akivel a gépről leszállva találkoztam,
és csak annyit mondtam: „Megfelelsz.”
Nem. Flörtöltem vele.
„Üdvözlöm, hölgyem!”
Nagyon hatékony.
De nagyjából hat hónappal azelőtt találkoztunk,
hogy a Netflix a feje tetejére állította az életemet.
És utólag rájöttem, hogy nem használtam ki túl bölcsen azt a hat hónapot.
Leginkább szunyókáltam, tudjátok?
Egy mormota vagyok. Most mit mondjak?
Rájöttem, hogy ez alatt a hat hónap alatt inkább
a hírnévre kellett volna felkészülnöm.
Nem érhet felkészületlenül ez a szarság,
mert megszívat, te meg elcseszed.
Komolyan, a hírnévre fel kell készülni.
Ha tanultok ma valamit, akkor ez legyen az!
Készüljetek a hírnévre!
Készüljetek fel rá!
Szarjatok a természeti katasztrófákra! A hírnévre készüljetek!
De ne legyetek kiéhezve rá! Az gáz. Csak...
Abban az esetben, ha híressé válnátok,
legyetek felkészültek!
Én nem voltam, és el is puskáztam az egészet. Totálisan.
Ha már felkészült lettem volna, mikor megismerkedtem Ruby Rose-zal,
amikor elmondta, milyen csodálatos embernek tart...
Ha felkészült vagyok,
biztos nem röhögök az arcába.
Nem is tudom, miért tettem. Nem rosszindulatból.
Talán csak elfelejtettem, hogy nem a fényképét nézem.
„Hogyhogy tudsz beszélni? Boszorkányság!”
Ha jobban rákészültem volna a hírnévre,
mikor belefutottam Jodie Fosterbe...
Bizony!
Hát nem. Igazából akkor már másodszor futottam bele.
És hogy, hogy nem? Pont a születésnapomon történt.
Én persze tudtam.
Azért ez nem meglepő, nem?
De arra nem számítottam, hogy Jodie Foster is tud a szülinapomról.
Ami elég menő, objektíven nézve viszont kissé ijesztő.
De még ajándékot is hozott magával.
Tudom.
Szülinapi ajándékot kaptam magától Jodie „kibaszott” Fostertől.
Tudom!
Kicsit segítek.
Nem sült el túl jól.
Elcsesztem, ugye emlékeztek?
Szülinapi ajándékot kaptam, ráadásul királyat!
Banános szókirakót. Kurvára...
Nagyszerű ajándék.
Imádok játszani. Imádom a szavakat. Imádom a praktikus kézitáskákat.
Imádom a káliumot. Metaforikusan is.
Annyi mindent ad ez az ajándék!
Ha felkészülök a hírnévre, így fogadom az ajándékot:
„Ó, köszönöm! Nagyon kedves tőled. Nagylelkű vagy.
Te leszel a következő királynő?”
Vagy valami ilyesmi.
De nem voltam felkészülve.
Tudjátok, mit mondtam?
„Már van ilyen szókirakóm.”
Tudom.
„Erről lemaradtál. Sok szerencsét legközelebb!”
Ez a rejtett üzenete.
Ha felkészültem volna a hírnévre, mielőtt megismerkedtem Richard Curtisszel,
akkor tudtam volna, hogy ő meg ki a fasz.
Tudtam volna, hogy ő a felelős az olyan
romantikus klasszikusokért, mint a Sztárom a párom és az Igazából szerelem.
Ha felkészültem volna,
akkor a kérdésre, hogy melyik a kedvenc romantikus vígjátékom,
válaszolhattam volna diplomatikusan.
Például az egyik filmje címével.
De nem voltam felkészült. És mit mondtam?
„Nem szeretem a romantikus vígjátékokat.”
Tudom.
Richard rutinos a „híresemberségben”. Nagyon kegyes volt velem.
Fordított a beszélgetés menetén. Szemrebbenés nélkül
kiutat adott a kínos szituációból, amit én magam hoztam létre.
Egyértelmű kiutat, de hiába.
Azt mondta: „Nem baj. Nem mindenki szereti őket.
De mi az, ami nem tetszik bennük?”
Erre én:
„Nem tetszik a csókolózás hangja.”
Nem tudom, miért mondtam.
Őszintén, nem tu... Utólag sem lehet mindig mindenre rájönni.
Bárhogy is gondolkodom, még mindig nem tudom, miért mondtam.
Az életemet bonyolító másik tényező, mikor megismertem Jennót,
hogy épp azt megelőzően diagnosztizáltak nálam autizmust.
És sokat tűnődtem, hogy mit is jelent ez számomra.
Hogy világos legyen, számomra ez főleg annyit,
hogy nem tetszik a csókolózás hangja.
De mikor Jennót megismertem,
éppen arra próbáltam rájönni, hogy milyen fokú az autizmusom,
és végül az történt,
hogy összedolgoztunk, együtt tanultunk, ami számomra óriási áldást jelentett.
Mert mint kiderült, szükségem van egy külső nézőpontra.
Mert fogalmam sincs, mi a szart csinálok
az esetek háromnegyedében.
Jennóval ugyanazt a helyzetet éljük át,
aztán hazamegyünk, és beszámolunk egymásnak.
Én azt mondom: „Ez történt.”
Erre Jenno: „Te hol a picsában voltál?”
Tudom.
Mondok egy jó példát. Az érzékszerveim kicsit másképp vannak bekötve,
és az egyik furcsaság, hogy hihetetlenül érzékeny a tenyerem.
Kissé zavaró is.
És az a helyzet,
hogy ha valami apró és amorf dolgot fogok,
nagyon ingerültté, szinte dühössé tudok válni.
Igazából ezért nem fekszem le férfiakkal.
Nem!
Nincs is értelme, mégis belementetek a játékba.
Szeretem azt mondani, hogy apró és amorf. Vicces.
Szóval ha valami apró és amorf dolgot fogok,
attól bedühödök, és gyorsan el kell engednem.
Jó? Így csinálok... Aztán meg...
Mondtam Jennónak, hogy ügyetlenül elejtek dolgokat.
Ő meg: „Nem, azt nem elejtetted.
Nézd, milyen messze van!”
Ez akkor vált nyilvánvalóvá,
amikor először találkoztam Jodie Fosterrel.
Megnézte egy előadásomat, aztán később hátrajött beszélgetni.
Micsoda megtiszteltetés! Ugye? És remek volt. Beszélgettünk.
És amíg cseverésztünk,
egy darab kartonpapírra felírta a telefonszámát. Oké?
Elvettem, és...
Persze nem azért. Szakmai okokból. Munkaügyből kifolyólag.
Nem azért. Ő nem... Házas volt, ami rendben van.
Bár így hangosan kimondva már nem is olyan biztos.
De most már úgyis túl késő, nem?
Nem, munkaügyben adta meg a számát.
Azt hiszem.
Elvettem, beszélgettünk,
aztán elkezdtem összegyűrni.
A kibaszott orra előtt. Mondhatni: „Kösz a számod! Ez a véleményem.”
Én észre sem vettem.
Ez csak Jenno későbbi tanúvallomásából derült ki.
Totál máshol jártam.
Oké? És a kibaszott orra előtt gyűrtem össze,
aztán mentem, hogy kidobjam.
A kibaszott orra előtt.
Aztán éreztem, hogy a kezem hátrahúzzák, és megfordultam.
Jenno állt ott. Azt mondta: „Beteszem a hátizsákba.”
Azt a ku...
Tudom!
Kivételes kis csajszi.
Az én fantasztikus hősöm!
Nagyjából így működik a kapcsolatunk.
Olyan, mint a curling.
Igen, az az aranyos téli sport.
Én vagyok az óriási korong.
Reggelente megbeszélést tartunk.
„Ma ide kell menned.
Ennyi idő alatt kell odaérned. Ezzel a metróval mész.
Útközben ilyesmikkel találkozhatsz.”
Aztán mehetek az utamra,
és kurvára semmi beleszólásom nincs.
Jenno meg megy előttem, és...
Nagyon keményen dolgozik.
Sokat aggódom,
hogy a söprés és a korong aránya túlságosan elbillent a kapcsolatunkban.
Segíteni akarok Jennónak.
Úgy akarok vigyázni rá, ahogy ő vigyáz rám.
De Jennóval az a helyzet, hogy hihetetlen a hozzáértése.
Mindenhez.
Nekem meg nem az.
Én ebben vagyok jó.
Kurva jó vagyok benne.
De az a gond ezzel,
hogy a természetben nem fordul elő.
És sehol máshol sem.
Itt is csak Jenno produceri munkája miatt.
Szerintem ez neked szól.
Előfordul, hogy próbálkozom.
Néha próbálok én Jenno előtt söpörni. Próbálok én lenni a hős,
és kivétel nélkül
mindig elkúrom.
De egyszer az történt, hogy megpróbáltam én lenni a hős,
de ugye elkúrtam,
de olyan látványosan, olyan totálisan kúrtam el,
hogy végül egy nagy kört leírva vittem sikerre a dolgot.
Tényleg. Hihetetlen volt.
Akkor történt, amikor a kutyákat sétáltattuk.
Van két kutyám. Sétálni vittük őket.
Jenno előttem haladt. Jóval előttem ment.
Én meg... Én lassan gyalogolok.
Amikor elkezdtünk együtt kutyát sétáltatni,
sosem hagyott magamra,
mert félt, hogy a kutyáim nyulakat fognak kergetni.
Én meg: „Nézz már a kutyáimra!”
Olyanok, mintha
a svéd szakács a Muppet show-ból birkával dugott volna.
Így csinálnak...
Az én kutyáim nem fognak nyulat.
Egyszer láttam őket nyulat üldözni,
de az közben elunta magát.
Oké? Jenno idővel szépen lehiggadt.
Rájött, hogy a kutyáim nem fognak nyulat,
ezért elkezdett a saját tempójában gyalogolni.
Én meg nagyon lemaradtam.
Mert lassú vagyok, meg egy probléma megoldásán is dolgoztam,
és nem tudok egyszerre gyalogolni és gondolkodni.
Emiatt is problémás a járásom.
Szóval sétáltunk.
Adnom kell még információt, mielőtt folytatom.
Jennóval világ körüli turnén voltunk,
aztán visszajöttünk Ausztráliába egy apró relaxálásra.
Birkózom az r-rel.
Jenno alapvetően csak pár hétre jött volna.
De ez 2020 márciusában történt.
Oké? Vagyis, ami Jenno számára
vidám kis vakációnak indult egy furcsa, idegen helyen, egy új társsal,
hirtelen túszdrámává vált a vadonban.
Oké?
Mindent egybevetve jól megvoltunk a járvány idején.
Hullámhegyek és -völgyek, a netball ribiknek való, ilyenek.
Viszont egy csomót játszottunk. Mindketten imádunk játszani.
De nem játszmázni, csak játszani.
Jennóval játszottam először Találd ki!-t.
Ez felnyitotta a szemem. Gyerekként nem játszottuk.
Túl cifra volt, sok mozgó alkatrésszel. Értitek, nem?
A mi családunk ostáblázott. Kurvára imádok ostáblázni!
Az ostábla doboza
a legpuccosabb bútordarab az otthonunkban.
Az a kéttónusú barna műbőr! Pazar!
Imádom az ostábla dobozát. Ha nem játszanánk,
akkor járkálnék vele körbe a házban: „Üzleti úton vagyok.”
Volt egy rövid időszak,
amikor iskolatáskának használtam.
„Nem suliba megyek. Üzleti úton vagyok.”
Hogy szekáltak-e miatta? Hogyne.
De az bennem a legjobb, hogy gőzöm se volt róla.
Azt mondták: „Szép táska, mafla!”
Én meg: „Köszi szépen!”
Odáig fajult a dolog, hogy a bátyám így szólt:
„Nem hordhatod tovább. Engem is szívatnak miatta.”
Én meg: „De üzleti úton vagyok.” Otthon.
Sosem játszottam Találd ki!-t.
Jenno kedvesen felajánlotta, hogy megtanít a szabályokra,
én meg arrogánsan közöltem: „Nem kell!
Láttam a reklámokat. Gyerekjáték.”
Ez volt a legelső kérdésem,
mikor 42 évesen Találd ki!-t játszottam.
Mondom: „Ez az első munkanapod egy új munkahelyen.”
Tudom.
Lesz még rosszabb is.
„Ez az első napod egy új munkahelyen.
Stresszelsz. Rengeteg a tanulnivaló. Sokat hibázol. Mindenki kedves,
de nem tudod, meddig tart a nagylelkűségük, főleg azért,
mert mindig eltéveszted a nevüket.
Itt a reggeli tea ideje. A pihenőbe mész.
Főzöl egy csésze teát, hogy összeszedd magad és lenyugodj.
Belép a játékosod azzal az arckifejezéssel. Meg akarod pofozni?”
Tudom.
Jenno válasza:
„Nem.”
Aztán: „Hűha!”
Majd: „Hannah! Nem hiszem, hogy ugyanazt olvassuk le az arcokról.
Mit látsz ezen az arcon, ami miatt annyira megpofoznád?”
Én meg: „Remek kérdés. Kösz, hogy feltetted.”
Újra megnéztem. Mondom:
„Igazából több arcon is látom.
Meg is van.
Látod a fogukat?”
Erre Jenno azt mondta: „Arra gondolsz,
hogy mosolyognak?”
Tudom.
Kiderült, hogy a barátságosságot fenyegetőnek tartom.
Hát, ennek valószínűleg az autizmusomhoz lehet köze.
Vagy ahhoz a pár évhez is,
mikor anyámnak óriási műfogsora volt.
Na? Genetika vagy behatások?
Sosem bogozzuk ki.
Szóval jól megvoltam a járvány idején. Köszönöm a kérdést.
Nem kell sok emberrel találkoznom, hogy a lelkem szárnyaljon. Oké?
De szégyellem beismerni, hogy nem jutott eszembe,
hogy Jenno esetleg másképp éli meg az egészet.
Amerikaiként egy idegen országban rekedve egy világjárvány idején.
A vadonban, ahogy én nevezem.
Oké? Egyszerűen eszembe sem jutott,
míg egy nap meg nem hallottam, hogy az egyik kutyámhoz beszél,
aminek vészjelzésként kellett volna hatnia.
De valamiért nem.
Oké? Azt mondta: „Douglas!
A járvány előtt nem volt időm kutyákra.
Sokat kell vesződni veletek.
De most te vagy a legjobb barátom.”
Tudom.
Jasper is ott volt.
Tudom.
Semmi baj. Mentett kutya. Tudja, hol a helye.
Ennél durvábbat ugye nem mondhatok egy leszbikusokkal teli közönség előtt?
Mintha ütnék egy mentett állatot.
Provokatőr!
Csak viccelek. Imádom! Ő az én kis mentett hercegem. Nyugi!
Na mindegy.
A lényeg, hogy hallottam, és kissé meg is döbbentem.
Nem tetszett, amit hallottam, mert én vagyok Jenno társa.
Én vagyok a munkáltatója.
És ugye a beszélgetés során megtudtam,
hogy a legjobb barátja is az én tulajdonom.
Mondom magamnak: „Ez nem jó így. Nem szeretem az ilyen erőviszonyokat.”
Úgyhogy akkor és ott eldöntöttem,
hogy az én dolgom Jennót összehozni a közösséggel.
Oké? Aztán aznap délután sétáltattuk a kutyákat,
Jenno pedig jóval előttem haladt a legjobb barátjával, Douglasszel.
Én meg itt hátul, lemaradva,
szinte egy helyben álltam, mert kvázi megoldhatatlan a probléma. Oké?
A gondolat, hogy én bárkinek segíthetnék szociális téren, egy kibaszott vicc.
Aznap nem oldottam meg. Ne higgyétek, hogy erről szól a sztori!
Nem oldottam meg a problémát.
Hat hónappal később viszont igen. Megoldottam. Bár véletlenül.
Pont két vírusvariáns között voltunk.
Tudjátok, abban a nagyajaknyi időben,
mikor azt hittük, vége.
Aztán egyszer csak: „Omicron!” És...
Éppen bevásároltam,
és láttam a helyi focicsapat plakátját,
és azt gondoltam: „Ez az!
Mi más közös nevezőt találhatna egy amerikai egy kisvárosi ausztrállal,
ha nem egy számára ismeretlen sportot?”
Hazavittem a posztert: „Beléphetnél a helyi női futballcsapatba.”
Ő meg: „Elhoztad a posztert.”
Mondom: „Ja. Ezek tények, információk.”
Erre ő: „Szerinted mást nem érdekelhet ez az információ?”
„Nem tudom. Gőzöm sincs, hogy működnek a csapatok.”
De belépett a csapatba. A Tigrisekhez.
Tudjátok, mi a csapatmottójuk?
„Hogy merészelünk veszíteni?”
Azt sem tudjuk, mikorra vonatkozik.
A meccs előttre? Vagy a meccs utánra? Múlt időben van?
Motiváló mottó? Vagy megszégyenítő? Vagy a kettő zseniális keveréke?
Nem tudom.
Zseniális!
Az első edzéséről
egy csomó sztorival jött haza.
Kérdeztem: „Hogy ment?” Ő meg:
„Nem futballnak hívják,
hanem focinak.
És tilos a focilabdát dobni.
De odapofozhatod egy barátodnak.”
Folytatta: „Imádom a szerelést,
de amint meghallod a sípot, abba kell hagynod,
különben 50 méteres büntetőt ítélnek ellened.
Nem tudom, hogy az mennyi, szóval lényegtelen.
Hét vörös hajú nő volt a csapatban. Az elég soknak tűnik.
Bár hármuk szerint ők eperszőkék,
de én ezt nem hiszem el.
Viccbe illő,
de csak a csapat 40%-a tudja, hogy ki vagy.
A többiek unalmas senkikről akartak csevegni.”
Ahogy ültem ott, Jenno történetét hallgatva,
rájöttem, hogy mit szeretek annyira
Jenno történeteiben.
Amit elmesél, az igazából nem is egy történet.
Amit hallasz,
az a tények felsorolása.
Mert a kibaszott apámat vettem feleségül.
Teljes mértékben.
És anyámmal ellentétben én odavagyok érte.
Kurvára imádom! Odavagyok érte. Imádom...
Annyira remek tényeket gyűjt. Oké?
A legtöbbjük releváns. Néhány kissé baloldali.
Némelyik teljesen homályos, de később relevánssá válik.
Fantasztikus nő! De nem a tények gyűjtése a lényeg,
hanem ahogy felsorakoztatja őket.
Ő a tények Brâncuşija.
Mert azt hiszed, kilyukad valahová,
de a végén rájössz, hogy mégsem.
Csak tényeket sorol fel.
Imádom, mert új helyzetekben én nem tudok így tényeket gyűjteni.
Egy új környezetben nem gyűjtök tényeket.
Mindent magamba szívok. Szivacsként felszívom az egészet,
de nem rendszerezem. Csak szépen átitat.
Oké? Átitat, és telítődöm. Aztán hazamegyek,
kipréselek magamból mindent, és azt kérdezem: „Mi a picsa történt?
És mi ez a rengeteg fog?”
De mióta Jennóval vagyok, magabiztosabb lettem,
mert ha velem van egy új helyzetben,
ő gyűjti a tényeket, én meg csak később értem meg.
Ez így remek.
Szerettem volna, ha visszamegy, és még több tényt gyűjt.
Mondom: „Menj vissza edzeni!” Ő meg: „Megrándult az ujjam.”
Erre én: „Hogy merészelünk veszíteni?”
Erre azt válaszolta: „Veszélyes sport ez, Hannah.
A kapitánynak tavaly térdsérülése volt. Meccs közben szerezte.
Caznek is megsérült a térde. Neki nem meccs közben.
Átgázolt rajta egy tehén.
És nem átvitt értelemben mondva, ahogy először hittem.
Aztán ott van Shaz. Jelenleg nem edzhet,
mert várnia kell, hogy a dadogása elmúljon az agyrázkódás után.
Így is eljött...” Tudom.
„Eljött az edzésre, de csak a partvonalon állt.
Azt hiszem, szakinak hívnád,
mert az általad láthatósági göncnek hívott cuccban volt,
a fején sapka, rajta traktorral.
Bagózott, ami ugye nem drog.
Cigi volt, vagyis cigaretta.
Dobozos sört ivott, amit itt dobinak mondanak.
A neve Shannon, de Shaznek szólítják.
Laurát Lauznak, Terryt meg Teznek.
A bocsánatkérés meg csak bocs.
És mikor Kaz azt mondta, hogy hívták a mencsit Shazhez,
rájöttem, hogy értem.
Hogy tudom, mit csináltok a szavakkal.
Tudom, hogy beszélnek az ausztrálok.
Fogtok egy kifogástalan főnevet, kettévágjátok a legelső magánhangzónál,
a vége ugrik, és hozzáfűztök egy z-t vagy egy ó-t.
Ezt csináljátok.”
Tudom.
Én meg: „Igen,
Jenno.”
Ő pedig erre:
„Azt hittem, ez konkrétan nekem szól.”
Én meg: „Nem.
A bátyám is Jennónak hívja a feleségét.
Ők Beno és Jenno.
Már kaptam banános szókirakót.”
Én csak...
Tanulok az egyes esetekből.
Tényleg, csak ezek tök egyediek.
Ha Jodie Fostertől újra banános szókirakót kapnék szülinapomra,
tudnám, mit tegyek.
De ha Tom Cruise adna Találd ki!-t karácsonyra,
tuti pofon vágnám azt a százfogú imposztort.
De ez hat hónappal később volt.
Hat hónappal korábban még a probléma megoldásán dolgoztam.
Jenno elöl ment a legjobb barátjával, Douglasszel.
Én totyogtam. Jasper a bozótban nyüzsgött. Oké?
És végül kiugrasztott egy nyulacskát,
ami előttem ugrabugrált az ösvényen.
Megállt, felnézett rám. Én lenéztem rá.
Varázslatos pillanat volt.
Mintha csak ketten lettünk volna.
Mondom: „Istenem! Hófehérke vagyok.”
Aztán rádöbbentem.
Mondom: „Jaj, ne!
Nincs benned félelem, mi, haver?”
Ő meg szinte: „De nincs ám!
Beteg vagyok.”
Tudom. Rothadó szemgolyók.
Én meg: „Na nem. Nem ma lesz a napja, hogy a kutyáim elkapják az első nyulukat,
ami pont beteg,
Jennónak meg honvágya van, amire csak most jöttem rá.”
És nem vagyok büszke rá, de kicsit megböktem lábujjal,
hogy letoljam az ösvényről. Legurult a lóherén át a cserjésbe.
Én meg: „Remek! Megoldottam.”
Felnéztem. Jenno nem látta, én meg: „Igen!”
De Jasper látta,
rohant ki a bokorból, mintha mondaná: „Elkapom az első nyulamat.”
Mert egy vadbarom. Imádom!
Szinte mondja: „Elkapom...” Én meg: „De nem hagyom.”
Na, szóval nem rúgtam bele.
Nem rúgtam bele.
A lábam teljesen mozdulatlan volt.
Ő hozta meg a döntést.
Ezt azért tisztázzuk! Úgy döntött, nekifut a lábamnak,
és ezt a döntést elszántan és igen gyorsan hozta meg.
Amint nekiszaladt a lábamnak, én egyből...
Le a földre.
Még pont időben kaptam el a nyakörvét.
Mondom: „Hű!”
Aztán felnéztem.
És láttam, hogy Jenno közben megfordult,
és látta a jelenetet.
A nyulat persze nem.
Csak azt, hogy verekszem a kutyámmal.
És veszítek.
Visszafutott, és azt kérdezte: „Miért rúgtál bele a kutyádba?”
Én meg: „Helyzet volt egy nyúllal.
És valójában nem rúgtam bele. Inkább afféle szerelés volt, és...”
„Mi az a szerelés?” Ez még azelőtt volt, hogy focizni kezdett.
Azt kérdezi:, „Mi az a szerelés?”
Aztán meg: „Jaj, istenem! Egy nyuszi!”
A kurva nyúl nem tudta, hogy nincs biztonságban,
így azt sem, hogy mégis,
szóval visszajött a kibaszott ösvényre: „Van itt egy kis zsivaj. Mi folyik itt?
Segíthetek? Nem nagyon tudok.”
És látom, hogy Jenno meg akarja fogni a nyuszit,
Jasper pedig a fogai közé szeretné kaparintani.
Oké?
Aztán nagyon gyorsan történt minden,
de elmondom lépésről lépésre.
És azzal kezdem, mit is szerettem volna tenni,
mert nem lesz világos.
Azt terveztem, hogy a dzsekimet
rádobom a nyuszira.
Egyfajta kabátgubót képezve.
Aztán felveszem, összekapom,
állatorvoshoz viszem, hogy ne én nyírjam ki.
Oké? Kétségbeesett volt. Beteg. Haldoklott.
Én vagyok a hős. Rendben? Én vagyok az. Ne feledjétek!
Ez a mantrátok. Én vagyok a hős. Talán mégis én vagyok a férfi.
Na mindegy, jól van.
Szóval Jaspert a nyakörvénél fogva tartottam.
A nyúlhoz kellett lépnem, de előnyre volt szükségem,
mert Jaspernek négy lába van és profin használja őket,
nekem meg csak kettő, és mint mondtam, nem túl jók.
Úgy adtam előnyt magamnak,
hogy Jaspert elhajítottam.
Tudom.
De nem ám szimplán: „Nyomás, haver! Menj szépen oda!”
Nem. Átvedlettem szovjet diszkoszvetővé.
Egyenesen a 80-as évekből.
A semmiből durván feldoppingolva fogtam, és...
Ahogy repült a levegőben, mintha mondta volna:
„Csak érjek földet! Rohanok vissza, elkapom azt a nyulat.”
Megfordultam, hogy a nyúlhoz ugorjak,
erre minden kibaszott előjel nélkül
Douglas elhatározta, hogy ma lesz a napja, hogy megmutatja, ő egy tökös kutya.
És kurvára nem tudom, hogy honnan jött,
de végzetes harapással kapott rá a nyúlra.
Tudom. A legjobb barátja előtt.
Tudom.
Az egyetlen dolgot tettem, amihez értek.
„El onnan, te nyavalyás korcs! Na! Gyerünk! Köpd ki!”
Douglas jó kutya.
Kiköpte.
De Jenno és mindkét kutya döbbenten nézett.
„Te meg ki a fasz vagy?”
A nyúl pedig nem múlt ki.
Tudom. De már volt benne félelem.
És elkezdett visítani.
Hallottatok már nyulat visítani? Nem kellemes.
A Gesztenye, a honalapító nem gyerekfilm.
Egy baromság az egész.
Így kezdte...
Nincs olyan befejezés, amiben nem ölöm meg a nyulat.
Meg kellett tennem. Ez a humánus cselekedet.
Durván kétségbeesett. Haldoklott.
Még azelőtt kellett volna meg... Én vagyok a hős. Oké.
Tudtam, mit fogok tenni.
Volt ott egy rönk. Fel akartam venni, hogy agyoncsapjam a nyulat.
Én vagyok a hős. De nem akartam Jenno előtt csinálni.
Úgy éreztem, eleget látott.
Így megbíztam egy feladattal.
Mondom: „Kell egy bot.”
Persze nem kellett. De tudtam, ha kérek valamit,
Jennóból előtör a producer, és megoldja a dolgot.
Oké? Így elszaladt. Mondom: „Igen!”
Felvettem a rönköt.
Viszont tudni kell Jennóról,
hogy nagyon hatékony.
Én meg nem.
Persze a lehető legrosszabbkor jött vissza.
Mert már lendületben voltam.
Oké? És még ha abba is akartam volna hagyni, akkor sem sikerült volna.
Mire megláttam Jennót, a lendület és a gravitáció átvette a hatalmat.
És akkor odafordultam,
és az egész kibaszott életem során akkor először
tartottam fenn hosszú szemkontaktust
egy másik emberi lénnyel.
Tudom.
Csak...
Meresztettem rá a szemem. És közben...
Addigra már átszellemültem,
vagyis meg kellett győződnöm arról, hogy a nyúl kimúlt.
Így anélkül, hogy megszakítottam volna a szemkontaktust, elkezdtem...
Aztán lenyugodtam. Jennóra néztem, és még én is leolvastam az arckifejezését.
Szomorú volt, talán zaklatott is.
Néztem őt, és azt mondtam: „Jaj, ne!
Én is átéltem már ezt.
Benne ragadtam egy kapcsolatban egy nyuszigyilkossal.”
Ezt nem akartam.
Nem akartam, hogy Jenno is átélje.
Így megpróbáltam helyrehozni:
„Beteg volt. Így már nem szenved. Én vagyok a hős.
Myxomatózisa volt. Mi myxónak mondjuk, mert játszunk a szavakkal.
Direkt elterjesztett betegség, mert a gyarmatosítás sosem jó ötlet.
Ha hazamennél Amerikába, menj! Nem akarom, hogy elmenj,
de biztos hiányzik a család, a barátok.
Túléljük, bármeddig is tart ez a helyzet.
Erősek vagyunk. Majd beszélünk Zoomon. Szörnyű, de túléljük.
Mit szeretnél, mit tegyek? Mit tehetnék?
Mit kéne tennem? Mi volna a helyes?
Mit tegyek?”
Ő meg: „Állj!
Ne ess pánikba!
Ki akarsz lenni?”
„A feleséged.”
Köszönöm!
A feliratot fordította: Botos János