Downloaded from YTS.MX
FILMET PÅ OPERAHUSET I SYDNEY
Official YIFY movies site: YTS.MX
PÅ GADIGAL-FOLKETS LAND I EORA-NASJONEN
Hei!
Takk.
Jeg har giftet meg.
Ja.
Det er fint!
Jeg liker det.
Det er det dette showet skal handle om.
Ja, det blir en romantisk komedie.
Æsj!
Nei, men dette blir et lystig show.
Ja!
Ja, det blir et lystig show.
Det skylder jeg dere, synes jeg.
Ja.
Jeg har dratt dere gjennom problemene mine oppigjennom.
Dere har holdt ut med meg! Mange takk for det.
Det er på tide med en belønning.
Så nå skal vi slå litt på stortromma.
Vi skal kose oss i en times tid.
Jeg skal få et rom fullt av fremmede til å hygge seg sammen.
Og hendene mine skal være synlige!
En liten lesbisk vits der.
En god start, vil jeg si.
En god start.
Før jeg starter,
vil jeg erkjenne at verden går under.
Tro ikke at jeg ikke vet det. Nei da, dette har jeg skjønt.
Ferdig med den saken.
Men jeg tror ikke jeg kan løse det.
Ikke i kveld.
I kveld får jeg ikke tid.
Så jeg blåser bare i det.
Den neste timen skal vi bare kose oss sammen.
Etterpå kan vi dra ut igjen og være den masseutryddelsen vi er.
Er dere med på det? Ja vel!
Sånn, ja.
Jenney heter min ektefrue.
En klapp for fakta!
Jeg kaller henne Jenno.
Forkortelser er bra.
Hun synes det er søtt.
Det er et solid resultat uten innsats. Man må være fornøyd med det.
Vi hadde ganske bratt læringskurve
da vi skulle organisere forlovelse.
Fy fader, heteroer har mange meninger!
De mener mye om bryllup. Jeg visste ikke det.
Det er en greie.
Det er jo så lenge siden jeg har blitt invitert.
Jeg visste ikke at det var en spesiell anledning.
Hvem skulle trodd det? Heteroene.
Vi gjorde visst mange feil.
Vi hadde for eksempel en haikake.
Ja, bryllupskaken vår var en tullekake!
Hodet på en hai stakk ut på toppen.
En hvithai, faktisk. Hvis du lurte.
Øyne på hver side og to rader med tenner.
Fordi det er fakta.
Det stakk ut øverst på kaken. Haikake!
Vi hadde de små figurene man må ha på en bryllupskake.
Hva heter de? Panserpynt? Usikker. Jeg bryr meg ikke.
De fleste har brudepar. Ikke vi. Fordi fakta.
Vi hadde to otere.
Som holdt hender. Nemlig!
I haiens munn.
Folk likte ikke det.
De ble paffe.
"Hvorfor har dere haikake? Hvorfor tullekake? Jeg liker det ikke!"
Det er ikke sånn de høres ut.
Det er sånn jeg hører dem. Det er en viktig forskjell.
Men vi hadde en god grunn til å ha en tullekake.
Vi skulle spille en kristen baker et puss.
Ja, vi ville lure en kristen baker til å lage en skeiv bryllupskake.
Det funket.
"Nei, det er ingen bryllupskake. Jeg fyller ti år."
Lett! Så godtroende.
Kristne tror på hva som helst.
Så han kommer til helvete.
Vi må alle gjøre vårt for å fremme homo-agendaen.
Å sende kristne bakere til helvete en etter en.
Veldig effektiv aktivisme, hva?
Jeg sa ikke hvem det er et lystig show for. Det burde jeg kanskje.
Det føles bra for meg.
En av grunnene til at Jenno og jeg slet med bryllupet,
er at ingen av oss hadde tenkt så mye på det.
Planlegge vår "spesielle dag". Man skal visst gjøre det.
Vi som er født som kvinne,
skal liksom bruke masse tid på å fantasere om fargenyansene.
Og blomsteroppsatsene.
For den dagen du blir solgt unna.
Jeg hadde aldri tenkt på det.
Veldig lenge var det ikke et alternativ for meg.
Jeg vokste opp i en tid
da homofile ikke fikk lov til å adoptere en motorvei engang.
Og i hvert fall ikke gifte oss med noen vi ønsket å ta på!
Hvorfor bruke tid på det?
Jenno er bifil, så teknisk sett kunne hun ha tenkt litt på det.
Men det gjorde hun ikke. Altfor opptatt! Klassisk bifil, eller hva?
Hva? Nei.
Nei, det stemmer ikke.
Det er en fæl stereotype.
Men jeg skryter av at jeg giftet meg med en bifil kvinne.
Fordi det opprører en spesiell type mann
som jeg liker å opprøre.
For dette er jo et valg!
Og det var ikke du.
Igjen, jeg sa ingenting om hvem dette var et artig show for.
Vi elsket bryllupet vårt. Det vil jeg poengtere. Vi hadde det gøy.
Det var en liten seremoni hjemme. Bare noen venner og familie.
Kun mine venner og familie
fordi jeg er prioritert.
Det var en spøk. Ikke mitt beste arbeid.
Takk skal dere ha for at dere ga det en lunken respons.
Dere leste rommet. Takk for det.
Nei, grunnen er at Jenno er amerikansk.
"Hva? Å nei!" Mangfold. Vær så god.
På grunn av pandemien var grensene stengt.
Jennos familie og venner kom ikke i bryllupet.
Det er jo trist.
Eller er det egentlig det?
Noe med bryllupskulturen jeg ikke forstår, er alt presset på frieriet.
Den tiden mellom man blir forlovet og gift...
Det lille mellomkjøttet av tid...
Det er jo sånn. En liten hudflik av tid.
Det er ikke selve målet, men det er veldig spennende å være der.
I...
I det lille mellomkjøttet av tid
er det eneste folk spør om: "Hvordan fridde du?"
"Vil du ikke vite hva hun heter?"
"Nei. Hvem bryr seg?"
Man skal visst fri på en strand i solnedgangen, eller noe.
Solnedgang er for så vidt greit. Men stranden? Spar meg!
Jeg hater stranden.
Jeg stoler ikke på sand.
Det gjør jeg ikke. Den er aldri der den skal.
Seks måneder etter at jeg har vært på stranden,
finner jeg en perle et sted på kroppen.
Her kan vi også spøke med mellomkjøttet.
En liten diamant i dusken. Han tok den.
Frieri skal visst være en stor, romantisk gest.
Gønn på, eller gå hjem alene. Ikke sant?
Jeg ser ikke det romantiske med et frieri.
Så vidt jeg skjønner,
er et frieri i beste fall omvendt spontanitet.
I verste fall et bakholdsangrep.
I beste fall har partnerne et teammøte.
De har et teammøte og legger en plan. Frieriet fremmes som et forslag.
Så skriver de en liste over ting som må gjøres.
Med utstyr og en destinasjon.
Kanskje en strand.
Så begynner den ene partneren å jobbe med listen,
mens den andre glemmer at den var involvert.
Når frieriet endelig skjer, sier de:
"Herregud! Jeg er så overrasket."
"Se på den ringen! Herregud! Jeg har aldri sett noe så vakkert!"
Kutt ut, 'a!
Seriøst. Du valgte ut den ringen!
Ikke skap deg!
Det er pinlig.
Men det er i beste fall.
For ellers er det ikke noe teammøte.
En av partnerne antar at de er en skikkelig bra fangst.
Snakker om dumdristighet!
Slik jeg forstår det, i cis-hetero-verdenen,
så skal det være mannen.
Det er en drøy generalisering.
Men det er også 100 % sant.
Jeg har undersøkt litt.
Og jeg hadde rett, gitt.
Det er artig at det er mannen!
For hvem takler avslag best?
Menn som tror de er en skikkelig bra fangst.
Der har du oppskriften på god stemning.
Sier du ja, gifter vi oss. Sier du nei, forfølger jeg deg.
Det er en felle!
Takk. Snilt av dere.
Det er som å ha en heiagjeng.
Jeg fridde til Jenno.
Det var ikke selvsagt. Jeg er ikke "mannen".
Forholdet vårt er ordentlig skeivt.
Det betyr at vi deler inn oppgavene etter faktiske ferdigheter.
Og hvem som gidder å ta ansvar.
Og det funker virkelig.
Vi husker nesten alltid å sette ut dunkene.
Nesten hver uke.
Da koser vi oss.
Men jeg fridde. Vi hadde teammøte først.
Vi fant ut at vi ønsket oss det søte administrative privilegiet.
Så gjorde vi ikke noe mer. Altfor mye å gjøre! Typisk!
Til slutt fridde jeg.
Men jeg...
Hadde ikke tenkt det.
Jeg våknet ikke og tenkte: "I dag skal det skje!"
Jeg tok egentlig begge to på senga.
Jeg hadde ingen tale. Jeg hadde ingen ring.
Jeg hadde ingen destinasjon.
Jeg gikk ikke ned på kne. Ikke faen!
Jeg har hatt tre kneoperasjoner.
Kneskålene er svampete.
Det er faktisk smertefullt for meg å knele.
Derfor kan jeg ikke ligge med menn.
Det var en spøk.
Den gir jo ikke mening.
Det er andre, mye viktigere grunner.
Sånn gjorde jeg da jeg fridde.
Deilig. Bra strekk.
Folk sier: "Også etter tre kneoperasjoner! Er du idrettsutøver?"
"Nei. Er du detektiv?"
"Du er ikke så veldig flink."
"Du må ha spilt nettball. Det sliter på knærne."
Ikke faen! Det gjorde jeg aldeles ikke.
Nettball er for tøser.
Jeg spiller ikke nettball.
Og det står jeg for! Nettball er for tøser.
For å være klinkende klar: Jeg har ikke noe imot verken nettball eller tøser.
Jeg er en stor fan av begge deler.
Jeg liker bare å si det.
Det klinger bra, synes jeg.
Nettball er for tøser!
Det er rensende. Mitt mantra!
Det fikk meg gjennom pandemien.
Det gjorde det.
"Jeg kan ikke jobbe. Men nettball er for tøser! Kom igjen!"
Det var en fin tid.
Jeg sier det mye. Men Jenno ikke vet hva nettball er.
Jeg vil ikke si det.
For man må holde mysteriet i live.
Om jeg så skulle forklart nettball, hvordan i alle dager gjør man det?
"Det er litt som basketball, men når du får ballen, er gulvet lava."
Folk som løper rundt med smekker, men ingen kan drible.
Jeg skal absolutt ikke ta henne med på kamp.
Det er altfor mye sånt.
Hele tiden.
Jenno er jødisk.
Nemlig!
Jeg burde si hvorfor jeg har så mange skader.
Jeg har noe som kalles "problematisk gange".
Legen sa det! Han kalte det "problematisk gange".
Han var ikke gynekolog. Det var ikke derfor.
Det er noe helt annet.
Derfor kan jeg ikke ligge med menn.
Nei da.
Sånn fridde jeg.
Jeg fikk panikkangst da jeg fridde.
Hvorfor ikke, liksom? For en tid å være i live!
Jenno sa det hun alltid sier når det klikker for meg.
Hun sa: "Ikke få panikk."
Det er ille nok i seg selv. Ikke si sånt.
Hvis du ser noen som får panikkangst, ikke si: "Har du panikk?"
"Har du prøvd å la være?"
Bare tull.
Men det var det neste hun sa, som tok kaka:
"Ikke få panikk. Hvem vil du være?"
Hjernen min hører det, og bare...
Når jeg får panikkanfall, tenker hjernen: "Hva skal jeg gjøre?"
"Hva er det rette å gjøre nå?"
Hun sa: "Stopp. Hvem?"
"Hvem vil du være?"
Hjernen min hører det, og tenker: "Et spill!"
Jeg elsker spill. Panikken er over. Så enkel er jeg.
Akkurat denne dagen, på "Hvem vil du være?" svarte jeg:
"Kona di!"
Ikke sant?
Jeg er enig.
Det var da ganske godt sagt?
På grensen til å være vakkert.
Men det var visst ikke nok for frierigeriljaen.
Frierigeriljaen vil se bevis for at det fantes en plan.
De vil ha litt innsats og kontekst. Det kan jeg ikke levere.
Skulle jeg malt mer på dette bildet, ville det ikke blitt bra.
Ingen romantikk. Det var et dødsfall. Ikke mer om det i et lystig show.
Men vit at det skjedde. Dette er et lystig show, ikke en felle.
Jeg skal ikke gjøre det jeg er kjent for.
Lure deg inn i en falsk trygghet. "God stemning!"
"Nei! Dårlig stemning! Dra hjem og ha det enda verre."
Det skjer ikke her. Dette er et lystig show.
Eller?
Jo, det er det.
Det er det.
Jeg vil gjerne snu det til en romantisk historie.
Gjerne! Jeg vil ikke være anti hele tiden.
Men jeg kan ikke. Jeg kan ikke snu det til en fin historie.
Og det er synd, for jeg er god til å fortelle.
Jeg er litt proff, for å være ærlig.
Men jeg kan ikke det. Ikke Jenno heller,
for hun er helt ræva til å fortelle.
Det er ikke min personlige mening.
Jeg elsker måten Jenno forteller på.
Men alle andre som har møtt henne, mener det.
Jeg elsker at hun forteller.
Nå har vi kommet dit at vi kan fortelle historier som par.
Ja, æsj. Men sånn er det.
Jeg holder igjen og sier: "Si det du, Jenno."
Med gru går det opp for folk. Du ser det på dem.
"Nei! Du skulle jo hjelpe."
"Du er jo proff."
"Jeg har fri i dag. Kom igjen, Jenno."
Det var mor som lærte meg å fortelle.
Hun er en meget god forteller.
Greia med moren min er at hun alltid, uten unntak, lander historieflyet.
Det er en fantastisk evne å ha.
Men superkraften hennes som forteller er at hun er skikkelig flink til
å kapre andres historiefly.
Og lande dem rett på trynet.
Det like vidunderlig som det er skremmende.
Jeg er glad for å si at mor og Jenno kommer godt overens
Det var flaks, for jeg takler ikke å håndtere den typen spenning.
Hvis mor og kjæresten ikke kommer overens, må noen ut.
Virkelig. Og jeg har regnet litt på det.
Det ville blitt meg.
Jeg er det svakeste leddet. Absolutt.
En stor lettelse.
For mor er ikke kjent for å være rask til å like noen.
Jeg introduserte henne for en kjæreste.
Hun sa: "Jeg liker henne ikke."
"Og det trenger jeg ikke."
"Sant nok det, mor."
"Men hun står her nå."
"Dette kunne vi snakket om senere."
Jeg er ikke alene. Jeg er den yngste av fem.
Alle søsknene måtte navigere for å få en ektefelle inn i flokken.
Svogeren min har et godt forhold til mor nå.
Men i starten var det et slit.
Han er tilfeldigvis ire, og ganske blek i huden.
Til og med i forhold til meg,
som ser ut som en flyomelett.
Men han er en gjennomsiktig potet. Det er helt utrolig.
Mor kalte ham Casper.
Da hun fant ut at han ikke likte det, ble hun sta.
I ganske mange år sa han: "Jeg har et navn!"
"Jeg skjønner ikke hvorfor han er så sur."
"Casper skal liksom være det vennlige spøkelset."
Et faktum og en trussel i ett.
Men mor og Jenno fant tonen med en gang. De møttes etter ett av mine show.
Jenno er produsenten min.
Hun står der.
Ja.
I tilfelle du lurer på hvordan maktbalansen er.
Mens jeg står på scenen og forteller vår historie,
har Jenno full kontroll over lys og lyd.
Så...
Sånn er det.
Vennlig spøkelse.
De møttes etter et show.
Når Jenno er produsent, har hun alltid på seg ryggsekk.
Det er hennes stil som produsent. Hun har alltid ryggsekk.
Det er der hun har virksomheten.
Så da mor møtte Jenno, hadde hun denne ryggsekken.
Mor tok én titt på henne, og sa:
"Hei sann, Dora Utforskeren!"
Og Jenno sa: "Takk!"
"Hun ser meg."
Men mor og Jenno hadde en samtale utenfor hørevidde den kvelden de møttes.
Jeg ville ikke lagt det opp sånn.
Jeg ville aldri latt mor og Jenno være alene sammen.
Mor er for uforutsigbar. Jeg stoler ikke på henne.
Men de bare gikk.
Dagen etter ga Jenno meg full rapport.
Og med full rapport mener jeg at hun gjentok det mor sa til henne.
Om og om og om igjen.
I håp om at det en dag ville gi mening.
Men nei.
Hun sa: "Hannah, moren din sa..."
Jenno er amerikaner.
Men slik jeg forteller det, låter hun veldig australsk.
Du må tenke deg det, for jeg prøver ikke på aksenten.
Jeg har ikke tid.
Jeg har ikke tid til alle R-ene
som de insisterer på å uttale. Det er kjedelig!
Ingen andre engelsktalende nasjoner i verden
bruker ordet "rural" i uformell småprat.
Det finnes langt mer effektive måter å si "ikke i byen" på.
Ikke for dem. "Jeg kommer fra rural America!"
"Gjør du det? Jeg bor i bushen."
Jenno synes jeg har en R i navnet mitt. "Hannahr."
Den skal ikke være der.
Hun sier: "Hannahr". Jeg tar ikke aksenten.
"Hannah, moren din fortalte meg at hun tar ut penger av banken
for å spare."
"Til tenner."
"Hannah, hun tar ut penger av banken
for å spare til tenner."
"Hannah. Hannah?"
"Hører du etter? Hannah, moren din
tar ut penger av banken for å spare til tenner."
"De tre ideene har ingenting med hverandre å gjøre."
"Men i hodet til moren din har de det."
"Hannah, hun tar ut penger av banken
for å spare til tenner."
"Hannah, det gir ingen mening."
Det vet jeg vel!
Jeg har hørt om mors gebiss-spareplan i årevis.
Hver gang pensjonen kommer, tar hun ut 10 eller 15,
og legger dem i spesialskuffen.
"Hvis jeg setter dem i banken, Hannah,
så bruker jeg dem bare."
Jeg husker da mor fikk sitt første gebiss.
Det var en veldig urolig tid i mitt liv.
Jeg var tenåring.
Da hun fikk dem, satt de for løst.
Av en eller annen grunn
fikk hun dem ikke strammet dem på et par år.
Så de bare skranglet rundt.
Når hun kom i humør,
falt øverste etasje ned og forvandlet ansiktet hennes.
Hun kunne bli sint,
og så bryte ut i et stort, vakkert smil.
"Du kan flytte hjemmefra hvis du vil!"
"Du er ikke velkommen her."
Det var...
Det var verre når hun gjespet.
For når hun gjespet, falt overetasjen ned,
og underetasjen spratt opp.
Og så møttes de i midten.
Har du noen gang sett noen gjespe med sammenbitte tenner?
Det er grufullt på et dypt nivå.
Kroppen viser at de er avslappet.
Men ansiktet sier: "Nå kommer jeg og tar deg!"
Men hun liker Jenno.
"Jeg liker henne. Hun er ikke en drittsekk."
Som er det fineste hun kan si.
Jeg spurte far hva han syntes. Han sladrer ikke på sine egne følelser.
Så jeg spurte... Den kunne godt fått mer applaus.
"Sladrer ikke på egne følelser." Den var god! Men ingen applaus.
Dette handler om hva dere synes om showet. Jeg er ikke knyttet til det.
Vi kom i mål til slutt.
Jeg sa: "Far, hva synes du om Jenno?"
Han sa: "Ja da, jo da."
"Hun er vel helt grei."
"Uansett..."
"Hva synes moren din?"
Far er dårlig til å fortelle.
Virkelig. Faren min er den verste fortelleren.
Samtidig er mor den beste.
Og en av yndlingsidrettene mine
er å se far prøve å fortelle en historie foran mor,
for hun blir helt tullerusk.
Du kan se henne vibrere,
og vente på første mulighet til å kapre historieflyet hans.
Men du kan ikke kapre fars historiefly.
For det kommer seg aldri opp i luften.
Aldri.
"Jeg vet ikke om jeg har sagt det."
"Her om dagen var jeg i butikken for å kjøpe melk."
"Men jeg hadde stått opp kvart på sju."
"Vanligvis står jeg opp kvart over seks. Kanskje ti på halv. Men jeg forsov meg."
"Jeg hadde ikke sovet så godt natten før."
"Margaret ringte, så jeg var litt urolig."
"Man får aldri tatt igjen søvn neste natt. Det tar noen dager."
"Så jeg sov helt til kvart på sju omtrent."
"Da jeg endelig kom til butikken for å kjøpe melk..."
"Du skulle sett skoletrafikken! Jøye meg!"
"Du store! Jeg skal si deg hva jeg tror."
"De prøver å unngå køen på hovedveien,
så de kjører nede hos oss. Jeg tror alle gjør det."
"Hovedveien er tom. Det er så mange av dem."
Og mor sitter der og...
"Kan du holde kjeft?"
Far sier: "Jeg prøver å fortelle en historie."
"Det er ingen historie, Roger."
"Det er en liste over fakta du har pugget på veien til å bli en kjedelig mann."
Brutalt!
Far blir ikke så sur. "Skal vi ta en kopp te?"
"Jeg har melk."
Han er en veldig mild mann.
Oppdragelsen var stort sett: Slem purk, sovende purk.
Sånn gjorde de det.
Pappa hevet aldri stemmen til oss.
Han snakker lavt. Han hevet stemmen kun én gang.
Det var et sjokk. Jeg glemmer det aldri.
Det var helt motsatt fra den jeg kjente ham som.
Det som skjedde, var...
Han mistet en ostebit.
Og hunden tok den.
Der går grensa!
Det var ikke engang en fancy ost.
Bare helt vanlig gulost.
Men det var hans ost.
Og han mistet den.
Og hunden tok den.
Han sa: "Kom igjen, din jævla kjøter!"
"Kom igjen! Slipp den!"
Og hunden bare...
Broren min og jeg så det, og tenkte: "Hvem er du?"
"Ja. Fy faen, ass."
Spytt ut! Vi klipper det nok bort.
Har vært på turné i et år.
Hver kveld prøver jeg.
Å svelge.
Lekeosten.
Jeg tenker: "Nei. Den har vært på gulvet."
Men den har ikke det. Den finnes ikke.
Hjernen sier: "Det spiller ingen rolle!"
"Jeg kan ikke late som at jeg svelger lekeosten."
Det er nok derfor jeg ikke kan ligge med menn.
Hei!
Sann!
Det gir ikke mening.
Jeg hadde mange kjærester før Jenno.
Ikke for å skryte, men det ble mye.
Jeg hadde ikke tenkt å bli nettballspiller.
Jeg er ikke så flink til å relatere.
Men det viste seg at relasjoner handlet ganske mye om det.
Det var ikke så dramatisk.
De fleste av relasjonene mine endte med at begge ble helt utmattet.
Jeg ble dumpet fordi jeg ble knepet i en løgn.
Jeg var glad for det, personlig,
fordi jeg er dårlig til å lyve.
Jeg kan ikke late som at jeg svelger lekeost uten å snakke om det etterpå.
Hvis jeg skal fortelle en løgn,
og holde den gående lenge nok til at det skaper tillitsbrudd...
Da følte jeg at jeg hadde modnet.
"En dag blir jeg en ekte gutt!" Ikke sant?
Jeg skal fortelle. Dere har sluknet litt. "Jeg trodde vi kunne stole på deg!"
Kjæresten min spurte om jeg ville ha en iskrem.
Ja, det sto mye på spill.
Jeg sa ja, for jeg ville ha iskrem.
Det var ikke løgnen. Jeg er intet monster.
Men jeg svarte ja med en gammel regle:
"I scream, you scream, we all scream for ice cream."
Og hun sa: "Wow! Fant du på det nå?"
"Ja, det gjorde jeg, gitt."
Hvorfor ikke?
Jeg er ganske sikker på at jeg holdt på si fra.
Den syntes jeg ikke jeg kunne ta æren for.
Men så ble jeg veldig distrahert av iskremen, og glemte det.
Seks måneder senere fant hun ut
at jeg ikke var en begavet poet likevel.
Hun ble skikkelig sur.
Hun sa: "Du løy for meg."
"Hvordan kan jeg stole på deg igjen? Du løy for meg!"
Jeg sa: "Jeg synes ikke jeg skal holdes ansvarlig
for alle hullene i din allmennkunnskap."
Nemlig.
Det havner i kategorien "dårlig til å relatere".
På mitt verste brudd var det jeg som slo opp.
Det gikk dårlig, for det funket jo ikke.
Jeg slo opp med kjæresten min, og ingenting skjedde.
Alt fortsatte akkurat som før.
Det var det motsatte av ghosting. Det ble veldig intenst.
Jeg ble så sjokkert at det tok en uke før jeg prøvde igjen.
"Jeg vil ikke være i dette forholdet."
Hun sa: "Men det gjør jeg."
"Det er ikke sånn det funker."
"Jeg tror begge må si ja."
"Ellers betyr det nei."
"Det er en samtykke-greie."
Hun sa: "Hvordan synes du det funker for deg?"
Jeg husker ikke hvordan forholdet sluttet.
Jeg tror vi har slått opp nå.
Men jeg har ikke sterke minner fra den tiden av livet.
Det er 20 år siden og vel så det.
Det var ikke en god periode i livet.
Greia med å ha det skikkelig dritt...
Når man har det dritt, tenker ikke hjernen: "Dette må vi huske på!"
"La oss gjemme dette for litt nostalgi senere."
Nei. Minnene er bare en suppe.
Bare sleng dem baki og ikke tenk mer på det.
Minnesuppe!
Jeg har bare ett klart minne fra det forholdet.
Det funker som en filmtrailer.
I noen trailere er det mye som skjer.
Etterpå sitter man igjen med mange spørsmål.
Og i hvert fall ikke lyst til å se den drittfilmen.
Sånn funker det.
Vi var ute og kjørte sent en kveld.
Kjæresten min kjørte, ikke jeg.
Sånn er opplegget i biler.
Jeg vet ikke hvor vi kjørte til eller fra,
men det var en mørk landevei. Kun lyset fra bilen.
Det var en grusvei.
Hun var tung på foten, og kjørte altfor fort.
Plutselig smeller hun på bremsene.
Bilen sladder frem og tilbake på veien. Skumle greier!
Så spant vi 360 grader rundt og stoppet i en støvsky.
Men hun stakk av før jeg oppfattet at vi hadde stoppet.
Jeg ante ikke hva som skjedde.
Hun hadde bøyd seg ned foran bilen.
Jeg kunne ikke se henne. "Hva er det som skjer?"
Og da hun reiste seg,
holdt hun en død kanin i ørene.
Ja, hør på dere selv der.
Det er responsen til et lesbetungt publikum.
Ikke sant?
En liten kanin blir skadet, og dere sier: "Det var ille!"
Men det var helt greit for dere å høre
at forholdet var på grensen til å være voldelig.
Død kanin?
Hun holder iallfall opp den døde kaninen, og smiler.
Jeg blir forvirret. Jeg vet ikke hva jeg liksom skal føle.
Men lykke står nok ikke øverst på listen.
Hun sa: "Fulltreffer!"
Hæ? Er dette en lek jeg ikke visste om?
"Jeg tar den med hjem til hundene."
"Nei, kom igjen."
Og så sa hun det verste jeg har hørt.
Hun sa:
"Jeg tror jeg flår den nå."
"Nei, nei. Hvorfor?"
"Hvordan?"
Og så oppdaget jeg det.
Hun bøyde seg ned igjen. Jeg så henne ikke. "Hva faen skjer?"
Og når hun reiser seg,
har hun den lille kaninens ankel i tennene.
Bare hold kjeft.
Dere måtte ikke kysse henne etterpå.
Hun prøver å få litt tak.
Det kan du se.
Og så skreller hun det bare av.
I én flytende bevegelse.
Det er det mest utrolige jeg har sett.
Verdens jævligste trylletriks.
For her er det ikke noe juks.
Du ser alt.
Men det er fortsatt et triks.
Hun sier: "Jeg har en kanin."
"Nå har jeg to."
"Den ene er rød."
Den filmen ville du ikke sett.
Dette ble litt mørkt. Sant det.
Men mørkere blir det ikke på dette showet, OK?
Nå er det nok. Resten blir lystig.
Jeg traff Jenno, og det er jo en lettelse.
Ellers ville det vært en omfattende catfishing-greie.
Jeg møtte henne på en rar tid i livet.
Hun var produsent på mitt off-Broadway-show Nanette.
Hun var den første amerikaneren jeg traff på flyet.
Jeg tenkte visst: "Det får duge!"
Nei. Jeg flørtet litt.
"Hei sann, du."
Det er veldig effektivt.
Vi møttes omtrent et halvt år før Netflix snudde livet mitt på hodet.
Jeg har skjønt i ettertid at jeg ikke brukte det halvåret klokt.
Jeg sov for det meste.
Jeg er en syvsover. Hva kan jeg si?
Jeg skjønner at det jeg burde ha gjort,
var å forberede meg på berømmelse.
Ikke hopp i det, som jeg gjorde.
Det blir mye, og det er lett å gjøre feil.
Man må forberede seg på berømmelse.
Hvis du lærer noe i kveld, så sørg for at du er forberedt.
Vær forberedt!
Ikke tenk på naturkatastrofer. Bare forbered deg på berømmelse.
Ikke forvent det, for det er kleint.
Men hvis du skulle slumpe til å bli berømt, må du være forberedt.
Jeg var ikke det, og det gikk til hundene. Absolutt.
Hadde jeg vært forberedt da jeg møtte Ruby Rose,
og hun fortalte meg hvor fantastisk hun syntes jeg var...
Hadde jeg vært forberedt, ville jeg ikke ledd henne opp i ansiktet.
Jeg vet ikke hva jeg mente med det. Ikke vondt ment.
Jeg tror jeg glemte at hun ikke var et bilde.
"Hvorfor snakker du til meg? Trolldom!"
Hadde jeg vært forberedt på berømmelse da jeg traff Jodie Foster...
Ja.
Det var faktisk den andre gangen jeg møtte Jodie Foster.
Tilfeldigvis var det på bursdagen min.
Det visste jo jeg.
Såpass kan man regne med.
Men man regner ikke med at Jodie også visste at det var bursdagen min!
Ganske kult, helt til du skjønner at det også er litt nifst.
Hun kom med en gave til meg.
Ja.
Jeg fikk bursdagsgave fra Jodie Foster!
Ja!
Jaggu.
Men husk konteksten.
Det gikk jo ikke bra.
Jeg dreit meg ut, husker du.
Jeg fikk bursdagsgave, og den var kjempefin.
Jeg fikk Bananagrams. Det er en skikkelig bra gave!
Jeg elsker spill. Jeg elsker ord.
Jeg elsker praktiske poser.
Jeg elsker kalium-metaforer.
Gaven som gir og gir.
Var jeg forberedt på berømmelse, ville jeg sagt:
"Takk. Snilt av deg. Så raus du er."
"Er du den neste i arverekken?"
Eller noe sånt.
Men jeg var ikke forberedt. Vet du hva jeg sa?
"Jeg har Bananagrams fra før."
Ja.
"For seint! Bedre lykke neste gang."
Ville vært underteksten.
Hadde jeg vært forberedt på berømmelse da jeg møtte Richard Curtis,
ville jeg visst hvem han var.
Jeg ville visst at det er han som har skrevet
romantiske klassikere som Notting Hill og Love, Actually.
Hadde jeg vært forberedt da han spurte hva min romantiske komedie var,
ville jeg kanskje hatt et diplomatisk svar.
Kanskje en av filmene hans.
Men jeg var ikke forberedt. Vet du hva jeg sa?
"Jeg liker ikke romantiske komedier."
Richard er godt trent på å være berømt. Han tok det veldig pent.
Han snudde samtalen uten å være ufin.
Han fant en vei ut av pinligheten jeg hadde skapt.
En veldig tydelig vei som jeg ikke tok.
"Greit det. Ikke alle som liker sånt."
"Men hva er det med romantiske komedier du ikke liker?"
Og jeg sa:
"Jeg liker ikke kysselydene."
Jeg vet ikke hvorfor.
Det er ikke alltid like lett å forstå ting i ettertid.
Når jeg ser tilbake på det, vet jeg ikke hvorfor jeg sa det.
Den andre kompliserende faktoren da jeg møtte Jenno,
var at jeg nylig hadde fått diagnosen autisme.
Jeg prøvde å finne ut hva det betydde for meg.
Og mye av utslaget hos meg er at jeg ikke liker de kysselydene!
Men da vi møttes, var jeg på en bratt læringskurve om hvor jeg var på spekteret.
Men det ble slik at mens vi jobbet sammen, lærte vi sammen.
Det viste seg å være en velsignelse for meg.
For jeg trenger visst noen som holder et øye med meg.
For jeg vet jo ikke hva jeg driver med 75 % av tiden.
Jenno og jeg kunne oppleve den samme situasjonen,
og senere drar vi hjem og snakker om det.
Jeg kunne si: "Dette skjedde."
Jenno vil si: "Hvor faen var du?"
Ja.
Jeg skal gi deg et godt eksempel. Sansene mine er koblet litt annerledes.
Pussig nok har jeg utrolig følsomme håndflater. Litt irriterende.
Når jeg holder noe som er lite og har uvanlig fasong,
kan jeg bli irritert og nesten sint.
Derfor kan jeg ikke ligge med menn.
Nei da!
Det gir ingen mening, men dere tok den likevel.
Jeg liker å si "liten og uvanlig fasong". Det er gøy.
Jeg kan holde noe lite og uvanlig, og bli sint. Da må jeg slippe det med en gang.
Ikke sant? Jeg bare...
"Jeg mister ting ofte. Jeg er veldig klønete."
Hun sa: "Nei. Du mistet den ikke."
"Se hvor langt unna den ligger."
Det ble veldig tydelig første gang jeg møtte Jodie Foster.
Hun kom for å se et show, og kom bak scenen for en prat.
For en ære.
Det var jo veldig koselig. Vi pratet og pratet.
Og i løpet av samtalen
skrev hun telefonnummeret sitt på en pappbit til meg.
Jeg tok den.
Nei, ikke noe sånt! Dette var profesjonelt.
Nei. Hun er gift! Det går fint.
Men nå som jeg sier det, er jeg ikke like sikker.
Det er vel for sent nå.
Helt profesjonelt. Skrev ned nummeret sitt. Tror jeg.
Jeg tok lappen, og vi pratet videre. Og så begynte jeg å rive den i stykker.
Rett foran henne.
Takk for nummeret ditt, lissom.
Jeg visste ikke at jeg gjorde det. Jenno vitnet om det senere.
Jeg var superkonsentert.
Jeg rev opp lappen foran henne.
Og så kastet jeg den.
Rett foran ansiktet hennes.
Jeg kjente hånden min strekke seg bakover, så jeg snudde meg.
Jenno sa: "Jeg tar den og legger den i ryggsekken."
Ja!
Min reddende engel!
For en helt.
Og det er sånn forholdet vårt fungerer.
Det er som curling.
Jepp, den søte vintersporten.
Jeg er den store pucken.
Hver morgen har vi teammøte. "Dit skal du dra i dag."
"Så fort skal du gå. Dette er ruten du skal ta."
"Dette er ting du kan støte på på veien."
Og så sender vi meg ut, og jeg kan ikke gjøre noe med det.
Og Jenno går foran.
Hun jobber hardt.
Jeg er bekymret for
at det blir for mye feiing og for lite puck i forholdet vårt.
Jeg vil hjelpe Jenno. Jeg vil ta vare på henne også.
Men Jenno er utrolig kompetent!
Flink til alt!
Det er ikke jeg.
Jeg er flink til akkurat dette. Skikkelig dreven.
Men akkurat dette finner ikke sted i naturen.
Dette skjer ikke noe annet sted.
Dette skjer bare fordi Jenno produserer det.
Den var til deg.
Noen ganger prøver jeg.
Noen ganger prøver jeg å feie for Jenno. Jeg prøver å være helten.
Og uten unntak
driter jeg på draget.
Men én gang prøvde jeg å være helten, og dreit på draget, selvfølgelig.
Men det gikk så spektakulært og så grundig på trynet,
at ringen ble sluttet og det ble en suksess likevel.
Ja, det var utrolig.
Det skjedde mens vi var ute og luftet hundene.
Vi har hunder som vi går tur med.
Jenno gikk langt foran meg.
Jeg går ganske sakte.
I starten da vi luftet hundene, forlot hun aldri min side.
Hun var redd de skulle ta en kanin.
Jeg bare: "Se på hundene mine, da."
Det ser ut som den svenske Muppet-kokken har pult en sau.
Hundene mine kan ikke ta kaniner.
De prøvde å løpe etter en kanin en gang, og kaninen ble lei.
Til slutt roet hun seg.
Hun skjønte at de ikke tar kaniner.
Da begynte hun å gå i sitt eget tempo.
Og jeg lå jo langt bak.
Jeg går sakte, men jeg hadde også et problem å løse.
Jeg kan ikke gå og tenke samtidig.
Det er en del av den problematiske gangen.
Så vi gikk tur.
Jeg burde gi mer kontekst før jeg går videre.
Jenno og jeg var på verdensturné sammen.
Så dro vi tilbake til Australia for å slappe av litt.
For å si det sånn.
Jenno skulle bli noen uker.
Men det var i mars 2020.
Det som begynte for Jenno som en morsom ferie i et nytt land med en ny parter,
ble plutselig en gisselsituasjon i bushen.
Vi hadde det stort sett bra under pandemien.
Opp- og nedturer. Nettball er for tøser og sånt.
Men vi spilte mye spill. Begge to elsker å spille spill.
Ikke tankespill, bare spill.
Jeg spilte Gjett hvem for første gang med Jenno.
Det var nytt. Vi hadde ikke Gjett hvem da jeg var liten.
For fancy. For mange deler.
Vi var en backgammon-familie. Jeg elsker backgammon.
Backgammon-kofferten er det fineste møbelet i huset vårt.
Brunt fuskelær i to farger. Nam!
Jeg elsker den kofferten. Når ingen spilte backgammon,
gikk jeg rundt med den og lekte at jeg var på forretningsreise.
I en kort periode brukte jeg den som ransel.
"Jeg skal ikke på skolen. Jeg skal på jobbreise."
Ertet? Absolutt.
Men det fine med meg var at jeg ikke skjønte det.
"Fin sekk, din tufs!"
"Takk."
Til slutt måtte broren min snakke med meg.
"Ikke bruk den på skolen. Ertingen smitter over på meg."
"Men jeg er på forretningsreise." "Hjemme!"
Jeg hadde aldri spilt Gjett hvem. Jenno tilbød seg å lære meg reglene.
Jeg sa arrogant: "Unødvendig."
"Jeg har sett reklamene. Det er lekende lett."
Dette var mitt første spørsmål da jeg spilte Gjett hvem som 42-åring:
"Det er din første dag i ny jobb."
Ja da. Jeg vet det.
Det blir verre.
"Det er din første dag i ny jobb. Du er overveldet. Mye å lære. "
"Du gjør stadig feil. Alle er snille,
men du vet ikke hvor lenge den rausheten vil vare."
"Særlig fordi du glemmer navnene deres."
"Det er morgen-te på pauserommet."
"Du lager en kopp te for å roe deg ned litt."
"Så kommer din person inn med det ansiktet. Vil du slå dem?"
Jenno svarte: "Nei."
Og "Wow!"
"Jeg tror nok ikke vi leser ansikter på samme måte."
"Hva er det med dette ansiktet du får lyst til å slå?"
"Godt spørsmål. Takk for at du spør."
Jeg tok en ny vurdering.
"Å ja, faktisk har mange det."
"Nå vet jeg det! Kan du se tennene deres?"
Jenno sa: "Mener du å spørre om de smiler?"
Det viser seg at jeg synes vennlighet er truende.
Det kan ha noe med autismen min å gjøre.
Men det kan også ha noe å gjøre med de årene mor hadde altfor stort gebiss.
Født sånn eller blitt sånn?
Ikke godt å si.
Jeg hadde det bra under pandemien. Takk for at du spurte.
Jeg trenger ikke mye sosial samhandling for å holde sjelen flytende.
Men jeg er flau over å innrømme at det ikke falt meg inn
at Jenno kanskje opplevde det annerledes.
Som en amerikaner i et fremmed land, fanget under en global pandemi
i bushen, som jeg insisterte på å kalle det.
Det falt meg ikke inn før jeg overhørte at hun snakket med en av hundene mine.
Noe som burde ha vært et faresignal.
Det var ikke det.
Hun sa: "Douglas, jeg hadde ikke tid til hunder før pandemien."
"Det er mye jobb med deg."
"Men nå er du min beste venn."
Ja.
Jasper sto rett ved siden av.
Ja.
Det går bra. Han er omplassert. Han skjønner tegninga.
Det er den krasseste spøken man kan dra foran et lesbisk publikum.
Det er å sparke nedover. Edgelord!
Det er bare en spøk. Jeg elsker min omplasserte prins.
Men jeg hørte det, og jeg ble litt paff.
Jeg likte ikke å høre det, for jeg er Jennos partner.
Og arbeidsgiveren hennes.
Så finner jeg ut under samtalen at jeg også eier bestevennen hennes.
"Det er vel ikke helt bra. Jeg liker ikke denne maktbalansen."
Jeg bestemte meg der og da.
"Det er min jobb å hjelpe Jenno med å få kontakt med samfunnet."
Senere den dagen gikk vi tur med hundene,
og Jenno går langt foran med bestevennen Douglas.
Jeg ligger langt bak. Står nesten stille, for det er et vanskelig problem.
Tanken på at jeg kan hjelpe noen sosialt er litt av en vits.
Jeg løste det ikke den dagen. Det er ikke dit vi er på vei.
Jeg løste ikke problemet før et halvt år senere. Helt tilfeldig.
I tiden mellom variantene.
Det lille mellomkjøttet av tid.
Da vi trodde det var over.
Og så kom omikron.
Jeg så en plakat for det lokale fotballaget på butikken,
og tenkte: "Der har vi det!"
"En fin måte for en amerikaner å få kontakter i en småby i Australia!"
"En idrett hun aldri har sett."
Jeg tok med plakaten hjem. "Du bør bli med på kvinnefotballaget."
Og hun sa: "Du tok med plakaten."
Jeg sa: "Ja. Fakta, informasjon. "
Hun sa: "Tror du noen andre vil ha den informasjonen?"
"Jeg vet ikke. Jeg aner ikke hvordan sånt fungerer."
Men hun ble med på laget. Tigers!
Vet du hva klubbmottoet er?
"Hvordan våger vi å feile?"
Er det grammatisk riktig?
Sier man det før eller etter kampen?
Er det motiverende eller er det skam, eller er det en genial blanding?
Jeg vet ikke!
Det er genialt.
Hun kom hjem fra sin første trening og hadde mye å fortelle.
"Hvordan gikk det?" "De kaller det ikke fotball."
"De kaller det footy."
"Man får ikke kaste footyballen."
"Men det er lov å daske den til en venn."
Hun sa: "Jeg elsker å takle, men når de blåser, må man slippe."
"Ellers får du en straff på 50 meter. Jeg vet ikke hvor langt det er. Irrelevant!"
"Det var sju rødhårede på laget. Det virker mye."
"Tre insisterte på at de var jordbærblonde, men jeg tror ikke det."
"Forresten var det bare 40 % av laget som visste hvem du er."
"De andre 60% ville heller snakke om poteter."
Da jeg satt og hørte på Jenno,
skjønte jeg hva det er med Jennos historier jeg er så glad i.
Det du har der, er ikke en historie.
Det er en liste over fakta.
Jeg har giftet meg med faren min!
Absolutt.
Og i motsetning til mor er jeg glad for det.
Jeg elsker det. Det er greit for meg!
Hun samler inn skikkelig gode fakta.
De fleste er relevante. Noen litt pussige.
Andre er helt merkelige, men blir relevante senere.
Hun er utmerket. Men hun samler ikke bare på fakta.
Det er måten hun stabler faktaene på.
Det er som et Brâncuşi-tårn.
Du tror du skal et sted, og så kommer hun til slutten, og: "Nei."
Det er bare en liste over fakta.
Jeg elsker det, for jeg får ikke samlet slike fakta i nye situasjoner.
Hvis jeg går inn i et nytt miljø, samler jeg ikke på fakta.
Jeg arkiverer det ikke, jeg absorberer. Jeg blir gjennomtrukket.
Jeg blir søkkbløt og overveldet. Så må jeg dra hjem,
og vri meg opp og si: "Hva faen skjedde nå?"
"Hvorfor ble det så mye tenner?"
Sammen med Jenno blir jeg mer selvsikker, for selv om situasjonen er ny for meg,
samler hun på fakta, så jeg kan tolke dem senere. Veldig fint!
Jeg ville at hun skulle gå tilbake og hente flere fakta.
"Gå på ny trening." "Jeg har forstuet fingeren."
Jeg sa: "Hvordan våger vi å feile?"
Hun kom tilbake og sa det var en farlig idrett.
"Kapteinen fikk en kneskade under en kamp i fjor. "
"Caz fik også en kneskade, men hun ble overkjørt av ei ku."
Og det var faktisk ikke i overført betydning.
"Så er det Shaz. Hun kan ikke trene nå,
for hun må vente på at stammingen blir bra etter hjernerystelsen."
"Men hun kom på treningen likevel og sto på sidelinjen."
"Jeg tror hun er selger, for hun hadde på seg sterke farger."
"Og en hatt med en traktor på."
"Hun røyket rullings, som ikke er narkotika, men en sigarett."
"Hun drakk øl av en boks som kalles tinny."
"Hun heter Shannon, men de kaller henne Shaz."
"De kaller Laura Lauz og Terry Tez."
"Istedenfor sorry sier de soz."
"Og da Kaz sa at de ringte etter ambu til Shaz,
skjønte jeg hva de mente!
"Jeg skjønner hva dere gjør med ord."
"Dere tar et substantiv og kutter av ved nærmeste konsonant."
"Kast resten, og sleng på en Z eller en O."
"Det er det dere gjør. "
Ja.
Og jeg sa: "Ja..."
"Jenno!"
Og hun sa...
"Jeg trodde det var noe spesielt for meg."
Og jeg sa: "Nei!"
"Broren min kaller kona si Jenno."
"Det er Beno og Jenno."
"Jeg har Bananagrams fra før!"
Jeg lærer, jeg også.
Men helst veldig spesifikke ting.
Hvis Jodie Foster skulle gi meg Bananagrams til bursdagen min igjen,
vet jeg hva jeg skal gjøre.
Men hvis Tom Cruise ga meg Gjett hvem til jul,
ville jeg nok gitt ham en på tenna.
Men det var et halvt år senere.
Et halvt år tidligere prøvde jeg å løse problemet.
Jenno går langt fremme med Douglas.
Jeg daffer. Jasper går og roter gjennom buskene.
Han skremmer ut en liten kanin som hopper ut på stien foran meg.
Den stopper og ser opp på meg. Jeg ser ned på den.
Det var et magisk øyeblikk.
Det føltes som bare oss to.
"Herregud. Jeg er Snøhvit."
Og så går det opp for meg.
"Å, nei."
"Du har ikke frykten, har du vel?"
Han bare: "Det har jeg så visst ikke!"
"Jeg er syk."
Jeg ser det. Råtne øyne.
"Ikke i dag. Dette er ikke dagen vi ønsker
at hundene skal fange sin første kanin, som er syk."
"Jenno lengter hjem, og det har jeg nettopp funnet ut."
Jeg er ikke stolt av dette, men jeg ga den et lite tupp.
Bare for å flytte den. Den falt nedover og landet under en busk.
"Flott. Den klarte jeg bra!" Jenno har ikke sett noe heller.
Men det har Jasper.
Han bykser av gårde. "Jeg skal ta min første kanin!"
Han er en liten villmann. Jeg elsker ham.
"Nei, du. Ikke på min vakt."
Jeg sparket ham ikke.
Beinet mitt sto helt stille.
Det var hans valg.
La oss være klare. Han valgte å løpe inn i beinet mitt,
og det gjorde han veldig hardt og veldig raskt.
Straks han traff beinet mitt, gikk jeg rett i bakken.
Jeg fikk tak i halsbåndet hans i tide.
"Puh!"
Og så ser jeg opp.
Jeg oppdager at Jenno har snudd.
Og hun har sett dette.
Hun så ikke kaninen.
Bare at jeg sloss med hunden min.
Og tapte.
Så hun løp tilbake og sa: "Hvorfor sparket du hunden din?"
"Det var en kaninsituasjon."
"Teknisk sett sparket jeg ham ikke. Det var mer en slags takling."
Hun sa: "Hva er en takling?" Dette var før hun begynte med footyball.
"Hva er en takling?"
Og så: "Å, se! En kanin."
Kaninen visste ikke at det ikke var trygt.
Eller at han var trygg der nede, så han kom tilbake opp på stien.
"Hva er dette for noe bråk? Hva foregår her?"
"Kan jeg hjelpe med noe?"
Jeg merker at Jenno vil ta på kaninen med hendene.
Jasper vil ta på kaninen med munntennene.
Ikke sant?
Og så skjedde alt veldig raskt, men jeg skal gjennomgå det.
Jeg skal begynne med hva som var meningen.
For det blir ikke klart.
Det jeg ville gjøre, var å legge jakken min over kaninen.
En liten frakke-kokong.
Så plukke den opp, og ta den med til veterinæren istedenfor slakteren.
Den var jo syk og i dårlig form. Den var på vei ut.
Jeg er helten her. Bare husk det.
Det er ditt mantra. Jeg er helten. Kanskje jeg er mannen.
Uansett. Jeg holdt altså Jasper i halsbåndet.
Jeg måtte få et forsprang ned til kaninen,
for Jasper har fire bein, og han er flink med dem.
Jeg har bare to, og som vi vet, er jeg ikke så flink.
Så jeg ga meg selv et forsprang
ved å kaste ham bort.
Ikke sånn: "Av gårde, kompis. Du går bort dit."
Nei. Jeg ble ordentlig sovjetisk diskoskaster.
Rett fra 80-tallet.
Plutselig hadde jeg bolet meg opp.
Jasper flyr gjennom lufta og sier:
"Når jeg treffer bakken, er jeg tilbake. Jeg skal ha den kaninen."
Jeg snur meg rundt, og prøver å ta kaninen.
Og så, helt ut av det blå,
bestemmer Douglas seg for at i dag er dagen han skal bli en skikkelig hund.
Og han kommer fra ingensteds,
og setter kaninen i et dødsgrep.
Ja, også foran sin beste venn!
Så jeg gjorde det eneste jeg kunne gjøre.
"Kom deg ut derfra, din kjøter! Kom igjen! Slipp den!"
Han er en lydig hund.
Han slapp den.
Men Jenno og begge hundene begynte å lure.
"Hvem faen er du?"
Og kaninen er ikke død.
Men nå har den fått frykten i seg.
Og den begynner å skrike.
Jeg vet ikke om du har hørt en kanin skrike.
Watership Down er ingen barnefilm.
Det er bare tull. Så den skrek.
Dere vet at historien ender med at jeg dreper en kanin.
Jeg må det. Det er det barmhjertige å gjøre.
Den er veldig redd, og vil snart dø.
Den måtte dø tidligere fordi...
Jeg er helten, OK!
Jeg visste hvordan jeg skulle gjøre det. Jeg skulle slå den i hjel med en stokk.
Jeg er helten.
Men jeg ville ikke gjøre det foran Jenno. Jeg syntes hun hadde sett nok.
Så jeg sendte henne på et ærend.
Jeg sa: "Jeg trenger en pinne."
Jeg trengte ikke en pinne. Men hvis jeg ba om noe,
visste jeg at Jenno ville iverksette pinneproduksjon.
Så hun stakk, og jeg plukket opp stokken.
Men greia med Jenno er
at hun er veldig effektiv.
Det er ikke jeg.
Så hun kommer tilbake på det verste tidspunktet.
For jeg sto sånn.
Og selv om jeg ikke ville slippe den på kaninen, kunne jeg ikke ha stoppet da.
Bevegelsen og tyngdekraften hadde tatt over da jeg så henne.
Da jeg gjorde det, snudde jeg meg.
Og for første gang i livet,
hadde jeg langvarig øyekontakt
med et annet menneske.
Ja.
Bare...
Jeg så rett på henne med store øyne.
Og da hadde jeg kommet inn i det.
Jeg måtte forsikre meg om at kaninen var død.
Så uten å bryte øyekontakten gjorde jeg sånn.
Så roet jeg meg ned. Jeg så på Jenno, og selv jeg kunne lese ansiktet hennes.
Det var lei seg. Sikkert litt engstelig.
Jeg så det, og tenkte: "Å, nei."
"Jeg har vært der."
"Jeg har vært fanget i et forhold med en kaninmorder."
Jeg ville ikke det.
Jeg ville ikke at Jenno skulle bli det.
Så jeg prøvde å fikse det!
Jeg sa: "Den var syk. Den har det bedre nå. Jeg er helten."
"Den hadde myxomatose. Vi kaller det myxo på gøy."
"Sykdommen kom med kolonistene. Det var aldri en god ide."
"Dra tilbake til Amerika, hvis du vil. Jeg vil ikke det,
men du må savne familie og venner. Vi vet ikke hvor lenge dette vil vare."
"Vi er sterke. Zoom er greit. Vi takler det."
"Hva må jeg gjøre? Hva skal jeg gjøre?"
"Hva skal jeg gjøre? Hva er det rette for meg? "
"Hva gjør jeg?"
Og hun sa: "Stopp!"
"Ikke få panikk."
"Hvem vil du være?"
"Din kone!"
Takk!
Tekst: Haakon Onsum