Downloaded from YTS.MX
FILMAD I OPERAHUSET I SYDNEY PÅ GADIGALFOLKETS MARK I EORANATIONEN
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hej!
Tack.
Jag har gift mig.
Jag vet.
Det är trevligt.
Jag gillar det.
Det är det kvällens show handlar om.
Jag vet. Det blir en romantisk komedi.
Äckligt!
Nej, men det ska bli en feelgoodshow.
Jajamän!
Ja, det blir en feelgoodshow,
för jag är nog skyldig er en.
Ja.
Ni har fått stå ut med en hel del skit under årens lopp.
Ni har hängt i. Stort tack för det!
Nu är det dags för lite lön för mödan.
Det är det i kväll ska handla om. Lite ta-da! Okej?
Vi ska bara må bra i en timme eller så, okej?
Jag ska få ett rum fullt av främlingar att må bra tillsammans, okej?
Mina händer där ni kan se dem.
Okej? Det var bara ett litet lesbiskt skämt där.
Det börjar bra, skulle jag säga. Det börjar bra.
Innan jag sätter i gång vill jag säga att jag vet att världen går under.
Jag vill inte att ni ska tro att jag inte är medveten om det.
Vi är körda. Vi är stekta.
Men jag tror inte att jag kan lösa det.
Inte i kväll. Inte... Inte på den tid jag har på mig.
Så jag tänker bara strunta i det,
och under en timmes tid ska vi må bra tillsammans.
Sen kan vi gå tillbaka ut
och delta i massutrotningen igen.
Är ni redo för det? Okej.
Då kör vi.
Jenney heter min maka. Japp.
Ni klappar för fakta.
Jag kallar henne Jenno, för jag kommer från Australien.
Hon gillar det, så det är bra.
Ett gott resultat för liten ansträngning. Det är alltid bra.
Men jag måste säga att det var en brant inlärningskurva
när vi skulle organisera vår trolovning.
Jävlar vad straighta har många känslor.
De har många känslor om bröllop. Det visste jag inte.
Det är en grej.
Förmodligen för att jag inte har fått en inbjudan på så länge...
...så visste jag inte hur speciellt det var.
Vem visste det? Straighta.
Vi gjorde tydligen många saker fel.
Vi hade till exempel en hajtårta.
Ja. Vår bröllopstårta var en skojtårta.
Ja. Vi hade ett stort jävla hajhuvud som kom upp ur tårtan.
Det var en vithaj, tackar som frågar.
Den hade två ögon på sidorna, två rader med tänder, på grund av fakta.
Den kom upp ur tårtan. Hajtårta.
Vi hade såna där små figurer som man ha på en bröllopstårta.
Vad heter de? Motorhuvsprydnader? Skit samma.
De flesta har ett brudpar, men inte vi, på grund av fakta. Vi...
Vi hade två uttrar.
Som höll varandras händer. Jag vet.
I hajens mun.
Folk gillade det inte.
De förstod inte. "Varför har ni en fånig hajtårta? Jag gillar det inte."
De låter inte så.
Det är så jag hör dem. Det är en viktig skillnad.
Vi hade goda skäl att ha en fånig kaka.
Skälet var att vi ville lura en kristen bagare.
Ja, vi ville lura en kristen bagare att baka en homosexuell bröllopstårta...
Det funkade. Det var som...
"Nej, det är ingen bröllopstårta. Jag fyller tio".
Lätt. Så lättlurad.
Kristna tror på vad som helst.
Nu hamnar han i helvetet.
Vi får alla göra vårt för den homosexuella saken.
Vi skickar kristna bagare till helvetet en åt gången.
Mycket effektiv aktivism, eller hur?
Jag sa aldrig vem som skulle må bra.
Det borde jag ha gjort. Jag mår jättebra.
Jag antar att ett skäl till att Jenno och jag hade svårt med bröllopet var
att ingen av oss hade tillbringat nån tid på att tänka på det,
och planerat vår "särskilda dag", vilket man tydligen ska.
Vi som är födda som kvinnor ska lägga enorma mängder tid på
att fantisera om färgscheman och blomsteruppsättningar
för den dag när man blir såld. Och jag...
Jag har aldrig tänkt på det.
Länge var det inte möjligt för mig.
Jag växte upp när vi homosexuella inte ens fick adoptera en jävla motorväg.
Visst? Än mindre gifta oss med nån vi ville röra vid.
Varför slösa min tid på det?
Jenno är bisexuell,
så hon kunde rent teoretiskt ha halvtänkt på det.
Det gjorde hon inte. För mycket att göra. Typiskt bisexuella, visst?
Va? Nej.
Nej, det stämmer inte. Det är en elak stereotyp.
Men jag brukar skryta om att jag gifte mig med en bisexuell kvinna.
För det gör en väldigt specifik sorts man väldigt upprörd.
Jag tycker verkligen om det.
För det här är ett val.
Och det var inte du.
Som sagt, jag sa aldrig vem som skulle må bra i kväll.
Vi älskade vårt bröllop. Det vill jag säga. Vi hade jätteroligt.
Det var en liten ceremoni där hemma. Bara släkt och vänner.
Bara min släkt och mina vänner. Jag är viktigast.
Det var ett skämt, och inte mitt bästa,
så bra gjort med er ljumma respons.
Ni läste av rummet. Jag uppskattar det.
Nej, anledningen är att Jenno är amerikan.
"Va? Åh, nej..." Mångfald. Varsågoda.
Det var pandemin. Gränserna stängde,
så Jennos släkt och vänner kunde inte komma.
Det var tråkigt.
Eller är det det?
En sak som jag aldrig har förstått med bröllopskulturen
är pressen på själva frieriet.
Tiden mellan det att man förlovar sig och man gifter sig...
I den lilla mellangården av tid...
Det är som en liten mellangård av tid.
Det är inte målet, men det är väldigt roligt att vara där.
I...
I den där lilla mellangården av tid, är det enda folk vill veta:
"Hur friade du?"
"Vill du inte veta vad hon heter?"
"Nej. Vem bryr sig?"
Tydligen ska man fria på en strand eller i solnedgången eller nån sån skit.
Okej för solnedgången. Det är trevligt. Men stranden? Så fan heller.
Jag hatar stranden.
Jag litar inte på sand.
Nej. Den är aldrig där den säger att den ska vara.
Sex månader efter att jag har varit på stranden,
kommer jag att hitta en pärla på mig.
Det var också ett litet mellangårdsskämt, eller hur?
En liten ädelsten i de ädla delarna, va?
Ett frieri ska tydligen vara en stor, romantisk gest.
Annars får man gå hem ensam. Eller hur?
Jag förstår inte var romantiken ska få plats... i ett frieri.
Som jag förstår det är ett frieri när det är som bäst
bakåtutvecklad spontanitet.
När det är som värst är det ett bakhåll.
I bästa fall har partnerna åtminstone ett gruppmöte.
De har ett gruppmöte och gör en plan för att infria ett frieri. Konstigt.
Sen gör de en att-göra-lista med rekvisita och en destination.
Kanske en strand.
Sen börjar en partner kryssa av saker på listan
medan den andra försöker glömma att de nånsin har varit inblandade.
Så när frieriet till slut händer kan de bara: "Herregud, vilken överraskning!
Titta vilken ring! Herregud! Jag har aldrig sett nåt så vackert!"
Lägg av, för helvete.
På allvar. Du valde den där ringen själv!
Sluta gaslighta dig själv!
Det är pinsamt.
Men det är det bästa fallet. Annars har man inget gruppmöte.
En partner antar bara att de är ett jävla kap.
Så dumdristigt. Och...
Så som jag har förstått det i cis-hetero-världen...
...så är det mannen.
Det är förstås en grov generalisering.
Det är också 100 procent sant.
Jag gjorde min egen forskning.
Bekräftade mina förutfattade meningar. Så det är mannen, och det är roligt.
För vem är bäst på att hantera avvisning?
Men som tror att de är ett jävla kap.
Det är ju verkligen ett recept på att ha kul.
Säg ja, så gifter vi oss.
Säg nej, så stalkar jag dig. Romantik! Det är en fälla.
Tack. Det var vänligt.
Det är som om ni har tränat.
Jag friade till Jenno.
Det var inte självklart. Jag är inte mannen.
Vi har ett genuint queert förhållande.
Så när det handlar om arbetsfördelning delar vi bara upp jobben.
enligt vad vi faktiskt kan och vem som orkar bry sig.
Det funkar. Det gör det verkligen.
Vi kommer alltid, nästan, ihåg att ställa ut soporna.
Varje vecka, nästan.
Det är en fantastisk tid.
Men det var jag som friade. Vi hade faktiskt ett gruppmöte.
Vi bestämde oss för att vi ville ha det härliga administrativa privilegiet.
Men vi gjorde inget åt det. Vi blev upptagna. Typiskt!
Okej. Det slutade med att jag friade.
Och jag...
Jag hade inte planerat det.
Jag vaknade inte och tänkte: "I dag händer det."
Det var ett bakhåll för oss båda.
Eller hur? Jag hade inget tal. Jag hade ingen ring.
Jag hade inget mål.
Jag gick inte ner på knä. Så fan heller. Jag...
Varför det? Jag har haft tre knäoperationer.
Mina knäskålar är som svampar. Det gör ont att gå ner på knä.
Därför kan jag inte ligga med män.
Det var ett skämt.
Det är inte ens logiskt.
Det finns andra, betydligt tyngre vägande skäl.
Jag friade så här. Jag gjorde så här.
Skönt. Bra stretching.
Folk frågar. "Du har gjort tre knäoperationer. Är du idrottsman?"
Jag svarar: "Nej, men är du detektiv?
I så fall är du inte så bra."
"Du måste ha spelat netball. Det är hemskt för knäna..."
Så fan heller att jag spelade det!
Netball är för slampor.
Jag tänker inte spela det.
Jag står fast vid det. Netball är för slampor.
Det innebär inte att jag har nåt emot varken netball eller slampor.
Jag är ett stort fan av båda, faktiskt.
Jag gillar bara att säga det. Det låter bra, fattar ni?
Netball är för slampor.
Det är katartiskt. Mitt mantra.
Det hjälpte mig genom pandemin. Faktiskt.
"Jag kan inte jobba...
Netball är för slampor! Kom igen!"
Det var goda tider.
Jag säger det ofta, men Jenno vet inte vad netball är.
Jag tänker inte berätta.
Man måste hålla mysteriet vid liv, eller hur?
Även om jag skulle vilja förklara netball, hur skulle man göra det?
"Det är som basket, men när man får bollen blir golvet lava."
De springer runt i bebiskläder, men varken dreglar eller dribblar.
Jag tänker inte ta med henne på en match. Absolut inte. Det är för mycket sånt här.
Hela tiden. Bara...
Jenno är judinna.
Jag vet!
Jag vet.
Jag borde berätta varför.
Jag har många skador för att jag har det som kallas "problematisk gång".
Det var det läkaren kallade det. Han kallade det "problematisk gång".
Han var inte gynekolog. Inte den gången.
Det är... väldigt annorlunda.
Därför kan jag inte ligga med män.
Nej.
Så friade jag.
Jag fick faktiskt en panikattack när jag friade.
Varför inte? Vilket liv!
Jenno sa en sak som hon alltid säger när jag börjar bryta ihop.
Hon sa: "Få inte panik."
I sig själv är det skitsnack. Säg aldrig så.
Om du ser nån få en panikattack, säg inte: "Har du panik?
Har du funderat på att låta bli?"
Det är skitsnack.
Det är det som Jenno säger sen som fungerar.
"Få inte panik. Vem vill du vara?"
Min hjärna hör det och bara...
I min hjärna, när jag får en panikattack, tänker jag. "Vad ska jag göra?
Vad borde jag göra? Vad är rätt sak att göra?"
Hon sa: "Sluta. Vem? Vem vill du vara?"
När min hjärna hör det tänker den: "En lek!"
Jag älskar lekar. Paniken går över. Så enkel är jag.
Just den här dagen frågar hon: "Vem vill du vara?"
Och jag säger:
"Din fru."
Jag vet.
Jag håller med er.
Det var väl snyggt, va? Det är på gränsen till gulligt.
Men det räcker tydligen inte för genrens väktare.
Frierigenrens väktare vill se bevis på en plan.
De vill ha lite ansträngning och en historia, och jag har inte det.
Om jag skulle berätta mer än det jag har gjort blir det inte bra.
Inte romantiskt. Det var ett dödsfall, och det här är en feelgoodshow.
Men bara så ni vet.
Det är en feelgoodshow, och ingen fälla. Jag gör inte det jag är känd för.
Att invagga er i en falsk känsla av säkerhet, så ni mår bra,
och sen säga: "Må inte bra. Må dåligt. Gå hem. Må sämre."
Jag gör inte det. Det är en feelgoodshow.
Eller är det?
Jo, det är det.
Det är det.
Jag skulle gärna göra det till en härlig, romantisk historia.
Jag vill inte vara motvalls hela tiden. Men jag kan inte.
Jag kan inte göra det till en härlig historia,
och det är synd, för jag är bra på att berätta historier.
Jag är något av ett proffs, faktiskt.
Men jag kan inte. Och Jenno kan inte berätta historien,
för hon suger på historier. Hon är helt jävla usel.
Det är inte min personliga åsikt. Jag älskar när Jenno berättar historier.
Det är alla andra som nånsin har träffat henne som tycker så.
Jag älskar hennes historier. Vi har kommit så långt att vi har parhistorier.
Jag vet. Men... Det är sant.
Jag överlåter det åt henne. Jag säger: "Berätta du, Jenno."
Man kan se hur alla andra kastar skräckslagna blickar omkring sig.
De bara: "Nej! Du skulle hjälpa till. Du är ju proffs."
"Jag är ledig. Kör hårt, Jenno."
Jag har lärt mig berätta historier av min mamma.
Hon är en fantastisk historieberättare.
Grejen med min mamma är att hon alltid, utan undantag, landar historieplanet.
Okej? Det är en otrolig färdighet.
Men hennes superkraft som historieberättare är
att hon är väldigt bra på
att kapa andra människors historieplan.
Och landa dem på deras ansikten.
Det är otroligt och skrämmande på samma gång.
Jag är väldigt glad att kunna säga att mamma och Jenno kommer bra överens.
Det är skönt, för jag skulle inte kunna hantera den sortens spänning.
Om min mamma och min partner inte kom överens hade nån fått gå. Ja.
Och jag har gjort analysen.
Det skulle bli jag. Jag...
Jag är den svagaste länken. Absolut.
Det var väldigt skönt, för min mamma brukar inte tycka om folk direkt.
Jag presenterade henne för en flickvän och hon sa: "Jag gillar inte henne.
Och jag behöver inte."
Jag vet. "Det låter rimligt, mamma.
Men hon står bredvid dig.
Vi kunde ha pratat om det här senare." Hon bara...
Jag är inte ensam. Jag är yngst av fem barn.
Alla mina syskon fick kämpa för att få sin partner accepterad.
Min svåger har ett fantastiskt förhållande med min mamma nu.
Men i början, jättesvårt.
Han råkar vara irländare, och han är väldigt rödlätt,
även i jämförelse med mig.
Jag är en flygplansomelett. Men...
Men han är en genomskinlig potatis. Det är helt otroligt.
Mamma började kalla honom Casper.
När hon insåg att han inte gillade det gjorde hon det bara mer.
Det pågick i många år. Han sa: "Jag har ett namn."
Hon bara: "Vad är problemet?
Casper är det snälla spöket."
Som ett fakta och ett hot på samma gång.
Mamma och Jenno gillade varandra direkt. Det träffades efter en föreställning.
För Jenno är faktiskt min producent. Hon står där borta.
Ja.
Och om ni undrar hur maktbalansen ser ut i det här fallet
när jag står här och berättar vår historia...
Jenno har total kontroll över ljus och ljud.
Så...
Så är det.
Det snälla spöket.
De träffades efter ett gig.
Jenno är producent, och har alltid på sig en ryggsäck.
Det är hennes producentstil. Hon har alltid ryggsäck.
Det är där affärerna finns.
Så när mamma träffade Jenno hade hon på sig sin ryggsäck.
Mamma tog en titt på henne och sa:
"Hejsan, Dora utforskaren."
Jenno sa bara:
"Tack!
Hon ser mig."
Men mamma och Jenno hade ett samtal som jag inte hörde den kvällen,
den första gången de sågs. Det var inte mitt val.
Om jag fick välja skulle mamma och Jenno aldrig vara ensamma tillsammans.
Jag litar inte på mamma, men de började prata på en gång.
Jag fick en fullständig rapport nästa dag.
Med det menar jag
att hon bara upprepade det min mamma hade berättat
om och om och om igen,
i hopp om att hon nån gång skulle förstå det.
Nej.
Hon sa: "Hannah, din mamma sa..."
Jenno kommer från USA, men när jag berättar låter hon väldigt australisk.
Jag tror att...
Ni får jobba själva, för jag tänker inte härma accenten.
Jag har inte tid.
Jag har inte tid med alla R
som de envisas med att uttala. Det är långtråkigt.
I inget annat engelsktalande land
använder man ordet "rural" i ett vanligt samtal.
Det finns mycket enklare sätt att säga "utanför staden".
Nej, de säger: "Jag kommer från det rrrurrrala Amerrrika."
"Jaså, kompis? Jag bor i bushen."
Jenno kan hitta ett R i mitt namn: "Hannarrr."
Det finns inte ens där.
Hon säger: "Hannarrr..." Jag skippar accenten.
"Hannah, din mamma sa att hon tar ut pengar från banken...
...och sparar dem...
...för tänder.
Hannah, hon tar ut pengar från banken och sparar för tänder.
Hannah?
Lyssnar du? Hannah, din mamma...
...tar ut pengar från banken och sparar för tänder.
Det är tre olika saker. De har inget med varandra att göra.
Men i din mammas huvud har de det.
Hannah, hon tar ut pengar från banken
och sparar för tänder. Det går emot allt sunt förnuft!"
Jag bara: "Jag vet!"
Jag har fått höra om min mammas tandspararplan i flera år.
Varje pensionsutbetalning tar hon ut 10 eller 15 dollar,
och lägger i en särskild låda.
Hon sa: "Om jag lämnar dem på banken...
...då slösar jag bort dem."
Jag minns när min mamma fick sina första löständer.
Det var en väldigt orolig period i mitt liv. Jag var tonåring.
När hon fick dem... var de för stora.
Av nån anledning lät hon bli att spänna in dem på ganska många år.
Så de bara rasslade runt.
Så när hon blev uppjagad...
...föll de övre tänderna ner så att ansiktet såg helt annorlunda ut.
Hon kunde vara arg...
...men plötsligt sprack hon upp i ett stort, vackert leende.
Hon sa: "Flytta hemifrån om du vill. Du är inte välkommen här."
Det var...
Det var ännu värre när hon gäspade.
När hon gäspade föll de över tänderna ner och de nedre hoppade upp.
De möttes på mitten.
Har ni nånsin sett nån gäspa med hopbitna tänder?
Det är oroväckande på en primal nivå.
Deras kropp säger "avslappnad",
men ansiktet säger: "Jag kommer och tar dig."
Men hon gillar Jenno.
Hon sa: "Jag gillar henne. Hon är ingen idiot."
Det är den högsta formen av beröm.
Jag frågade vad pappa tyckte. Han är ingen visselblåsare.
Inte när det gäller hans känslor. Jag frågade...
Det förtjänade mer, men som ni vill.
"Visselblåsare för sina känslor." Bra.
Vi klipper nog bort det, för det hände inget.
Det här handlar om vad ni tycker. Jag bryr mig inte.
Okej, där kom det.
Jag sa: "Pappa, vad tycker du om Jenno?"
Han sa: "Jaså? Ja.
Ja, jag... Hur som helst...
Ja, ja. Hur som helst...
Vad tycker din mamma? Jag ska nog..."
Pappa kan inte berätta historier. Min pappa är en usel historieberättare.
Samtidigt är min mamma bäst på det.
En av mina favoritsporter är
att se min pappa berätta en historia för min mamma.
Det gör henne vansinnig.
Man kan se hur hon vibrerar
när hon väntar på sin chans att kapa hans historieplan.
Men saken är den att man aldrig kan kapa min pappas historieplan
för de lämnar aldrig marken.
Aldrig.
Det låter: "Jag vet inte om jag sa det, men jag skulle handla mjölk en dag,
men jag hade vaknat runt kvart i sju.
Jag brukar vakna kvart över sex, kvart i sex, där nånstans,
men jag försov mig. Några nätter tidigare hade jag inte sovit så bra,
för Margaret ringde och jag var lite orolig.
Man sover aldrig i kapp nästa natt, inte förrän några nätter senare.
Jag sov till runt kvart i sju, och...
Så när jag kom till affären för att handla mjölken
hade skoltrafiken börjat. Jösses! Jag tror att det de försöker göra är...
...att låta bli rusningstrafiken på den stora vägen,
så de kör förbi vårt hus. Alla verkar göra det.
Den stora vägen är tom. De är så många..."
Mamma ser ut så här...
"Kan du hålla käften?"
Min pappa bara: "Jag försöker berätta en historia."
Hon sa:" Det där är ingen historia, Roger.
Det är en massa fakta som du har kommit ihåg
på vägen att bli en väldigt tråkig man."
Brutalt!
Min pappa blir inte arg, utan bara: "Vad sägs om en kopp te?
Jag har mjölk."
Han är en väldigt mildsint man, väldigt mildsint.
Mina föräldrars föräldrastil var i princip
elak snut, sovande snut. Det var så det fungerade.
Pappa höjde aldrig rösten mot oss ungar.
Han är väldigt tystlåten. Han höjde bara rösten en gång
och jag glömmer aldrig den chocken.
Det var en så stor kontrast mot den pappa jag kände.
Det som hände var...
...att han tappade en bit ost...
...och hunden tog den.
Där går hans gräns.
Det var inte ens nån fin ost. Det var bara nån vanlig cheddar.
Men det var hans ost,
och han tappade den,
och hunden tog den.
Han bara: "Försvinn, din jävla byracka! Sluta genast! Kom igen! Släpp den!"
Hunden bara...
Min bror och jag var där och bara: "Vem är du?"
Pappa bara: "Ja. För helvete."
Jag måste spotta. Vi klipper bort det.
Jag har gjort den här showen i ett år. Varje kväll måste jag anstränga mig.
Svälj...
...låtsasosten.
Min hjärna säger: "Nej. Den har legat på golvet."
Men det har den inte. Inte på riktigt.
I min hjärna spelar det ingen roll.
Jag kan inte låtsas svälja låtsasosten.
Det är nog därför jag inte kan ligga med män.
Så där, ja!
Nej.
Det hänger ju inte ihop.
Jag hade många flickvänner före Jenno.
Jag skryter inte, men det var många.
Min plan var inte att spela netball...
Jag är inte bra på att förhålla mig till folk.
Det visar sig att det är en stor del av vad ett förhållande är.
Det var inte dramatiskt. Mina förhållanden slutade ofta av ömsesidig utmattning.
En gång blev jag dumpad för att jag blev påkommen med en lögn.
Jag blev själv väldigt glad.
Jag är en usel lögnare.
Jag kan inte låtsas svälja låtsasost och sen inte berätta om det. Jag...
Så för mig att kunna ljuga,
och sen hålla fast vid lögnen så länge att den förstör ett förtroende,
det kändes för mig som ett tecken på mognad.
Som: "En dag blir jag en riktig pojke."
Jag ska berätta. Ni verkar ha svalnat. "Jag trodde att vi kunde lita på dig."
Min flickvän frågade om jag ville ha en glass.
Jag vet. Tunga saker.
Jag sa ja, för jag ville ha glassen. Det var inte lögnen. Jag är inget monster.
Men det var så här jag sa ja.
Jag sa: "Ja. I scream, you scream, we all scream for ice cream."
Och hon sa: "Oj... Hittade du precis på det?"
"Ja, det gjorde jag." Jag vet.
Varför inte?
Jag är ganska säker på att jag hade tänkt säga till.
Eller hur? Det kändes inte som om jag ville hålla fast vid det,
men sen fick jag min glass, blev distraherad och glömde.
Ett halvår senare fick hon veta...
...att jag inte var en gudabenådad poet trots allt.
Hon blev väldigt arg.
Hon sa: "Du ljög för mig.
Hur ska jag kunna lita på dig igen? Du ljög för mig."
Till slut sa jag: "I ärlighetens namn borde inte jag ställas till svars
för din bristande allmänbildning."
Jag vet.
Där var jag nog dålig på att förhålla mig till folk.
Mitt värsta uppbrott... Där gjorde jag slut.
Det var riktigt jobbigt, för det tog inte.
Jag gjorde slut med min flickvän, men inget hände.
Allt förblev precis som det hade varit.
Det var som omvänd ghosting. Det var väldigt intensivt.
Jag blev så chockad att det tog en vecka innan jag försökte igen.
Jag sa: "Jag vill inte ha det här förhållandet."
Hon sa: "Ja, men jag vill det."
Jag sa: "Det funkar nog inte så.
Jag tror att vi båda måste säga ja, annars blir det ett nej.
Det är liksom en samtyckesgrej."
Hon sa: "Ja, och hur funkar det för dig?"
Jag vet.
Jag minns faktiskt inte hur det förhållandet faktiskt tog slut.
Jag tror att vi gjorde slut.
Men jag har inte så många minnen från den tiden i mitt liv.
Det var för länge sen, över 20 år, och det var inte en jättebra tid för mig.
Saken med skitsaker och skitliv är att man aldrig har ett skitliv
och hjärnan säger: "Nu minns vi det här.
Vi behåller det för lite nostalgimums senare."
Nej, det är bara minnessoppa där inne. Man kastar det längst bak. Eller hur?
Det är minnessoppa.
Jag har bara ett tydligt minne från det förhållandet.
Det är som en trailer till en film.
Ni vet hur trailrar är. Det händer en massa saker
och efteråt har man en massa frågor...
...och inget som helst intresse av att titta på den där skiten.
Så funkar det.
Vi var ute och körde sent på kvällen.
Min flickvän körde. Inte jag.
Det är så bilar funkar. Och...
Jag vet inte var vi kom från eller vart vi var på väg,
men det var en mörk väg, och strålkastarna var det enda ljuset.
Det var en grusväg.
Hon har något av en blyfot, så vi körde ganska snabbt.
Plötsligt ställer hon sig på bromsen.
Bilen sladdar över hela vägen. Det var jätteläskigt.
Sen snurrade den runt ett helt varv och stannade i ett moln av damm.
Men hon var ute genom dörren innan jag insåg att vi hade stannat.
Jag hade ingen aning om vad som pågick.
Hon sprang ut framför bilen. och jag såg henne inte
och jag bara: "Vad är det som händer?"
När hon ställde sig upp...
...höll hon en död kanin i öronen.
Ja. Lyssna på hur ni låter.
Så låter det när det är många lesbiska i publiken.
Eller hur?
En liten kanin blir skadad och ni bara: "Så hemskt!"
Men det var okej att berätta i detalj om ett dysfunktionellt förhållande.
Då bara...
En död kanin?
Hon håller upp den döda kaninen med ett leende.
Jag är förvirrad. Jag vet inte vad jag ska känna,
men jag tror inte att glädje är högst upp på listan.
Hon bara: "En perfekt träff."
Jag vet. "Spelade vi ett spel utan att jag visste om det?"
"Jag ska ta med den hem till hundarna."
Jag bara: "Nej, kom igen."
Sen sa hon det värsta jag nånsin har hört.
Hon sa:
"Jag ska nog flå den direkt."
Jag bara: "Nej... Varför det?
Hur?"
Sen fick jag veta.
Hon böjde sig ner så att jag inte kunde se och jag tänkte: "Vad fan...?"
När hon ställde sig upp igen
hade hon den lilla kaninens fotled mellan tänderna.
Ja, håll käften för fan.
Ni behövde inte kyssa henne sen. Jag vet.
Hon försökte få grepp.
Plötsligt hörde man...
Och sen börjar hon...
...skala den.
Det är en enda rörelse. Det är bara...
Det var den sjukaste jävla grej jag nånsin hade sett.
Det var som det sämsta trolleritricket nånsin.
För där fanns inget trick alls.
Man såg allt.
Men det var ändå ett trick.
Hon var som: "Jag har en kanin.
Nu har jag två.
En av dem är röd."
Jag vet.
Ni skulle inte se den filmen, eller hur?
Det där blev lite mörkt. Jag erkänner.
Men showen blir inte mörkare än så, okej? Det blir bara ljust från och med nu.
Jag träffade Jenno, vilket var en lättnad, för annars...
Allt det här är bara catfishing, eller hur?
Vi träffades under en konstig period.
Hon var producent för Nanette off-Broadway, på den tiden.
Hon var den första amerikan jag träffade när jag steg av planet,
och jag tänkte väl: "Okej, du duger."
Nej. Jag flirtade faktiskt.
Så här: "Hejsan..."
Det är väldigt effektivt.
Men det tog ungefär sex månader.
Vi träffades sex månader innan hela Netflixgrejen vände mitt liv upp och ner.
Efteråt har jag insett att jag inte utnyttjade de sex månaderna så klokt.
Jag tog mest tupplurar.
Jag gillar att sova. Än sen?
Jag insåg att det jag borde ha gjort under de sex månaderna var
att jag borde ha förberett mig för kändisskapet.
Man kan inte komma oförberedd, som jag gjorde
för man blir sabbad av det och man sabbar det.
Man måste förbereda sig på kändisskapet.
Om ni tar med er nåt hem härifrån, ta det. Förbered er inför kändisskapet.
Var redo för kändisskapet. Strunta i naturkatastrofer.
Var redo för kändisskapet. Förvänta er inget.
Det är äckligt, men...
Om det skulle vara så att ni blir kända är det bra att vara förberedd.
Jag var inte det, och jag förstörde alltihop. Verkligen.
Om jag hade varit förberedd när jag träffade Ruby Rose...
...och hon sa hur fantastisk hon tyckte att jag var...
Om jag hade varit redo
hade jag inte skrattat rått åt det.
Jag vet inte vad jag menade. Det var inte elakt.
Jag glömde nog bara att hon inte var en bild.
"Varför pratar du med mig? Häxkonst."
Om jag hade varit redo för kändisskapet när jag råkade stöta på Jodie Foster...
Ja...
Nej, det var faktiskt andra gången jag träffade Jodie Foster.
Det som hände var att det råkade vara min födelsedag.
Jag visste ju det.
Det kan man väl förvänta sig?
Det oförväntade var att Jodie Foster också visste att jag fyllde år.
Det är coolt tills man zoomar ut och det blir lite läskigt.
Men hon hade en present åt mig.
Jag vet.
Jag fick en födelsedagspresent av jävla Jodie Foster.
Jag vet!
Lite sammanhang.
Det gick inte bra.
Jag sabbade det, om ni minns.
Jag fick en jättebra födelsedagspresent.
Det var Bananagrams. Det är en jättebra födelsedagspresent.
Jag älskar spel. Jag älskar ord.
Jag älskar fiffiga påsar.
Jag älskar kalium i metaforform.
Det är en gåva som fortsätter att ge.
Om jag hade varit redo hade jag sagt:
"Tack. Det var väldigt snällt. Väldigt generöst.
Är du nästa på tur i tronföljden?"
Eller nåt.
Men jag var inte redo. Vet ni vad jag sa?
"Jag har redan Bananagrams."
Jag vet...
"Du kom för sent. Bättre lycka nästa gång."
Det är undertexten.
Om jag hade varit redo för kändisskapet när jag träffade Richard Curtis
hade jag vetat vem fan han var.
Då hade jag vetat att han är mannen bakom
romantiska klassiker som Notting Hill och Love Actually.
Om jag hade varit redo när han frågade om min romantiska komedifavorit...
...hade jag haft ett diplomatiskt svar. Kanske en av hans filmer.
Jag var inte redo. Vet ni vad jag sa?
"Jag gillar inte romantiska komedier."
Jag vet.
Richard är van vid att vara känd, så han tog det väldigt väl.
Han vände hela samtalet utan att tveka,
och visade mig en enkel väg ut från den pinsamhet som jag hade skapat.
En väldigt enkel väg ut som jag inte tog.
Han sa: "Det är okej. Det är inte allas grej.
Vad är det med romantiska komedier som du inte tycker om?"
Jag sa:
"Jag gillar inte hur kyssarna låter."
Jag vet inte varför.
På allvar, jag vet inte... Man vet inte alltid allt i efterhand.
När jag ser tillbaka på det vet jag fortfarande inte varför jag sa så.
Det andra som var komplicerat när jag träffade Jenno var
att jag ganska nyligen hade fått min autismdiagnos.
Jag höll fortfarande på att förstå vad det betydde.
En stor del av vad det betyder är
att jag inte tycker om hur kyssarna låter.
När Jenno och jag träffades höll jag på att lära mig var jag var på spektrumet.
Det som hände var att vi jobbade ihop och lärde oss ihop.
Det visade sig vara en välsignelse för mig.
Jag behöver nån annans blick, visar det sig.
Jag vet inte vad fan jag håller på med tre fjärdedelar av tiden.
Jenno och jag kan uppleva samma sak...
...och sen kommer vi hem och pratar om det.
Jag säger: "Det var det här som hände."
Och då säger Jenno: "Var fan var du nånstans?"
Jag vet.
Jag kan ge er ett exempel. Mina sinnesförnimmelser är lite udda,
och en lustig sak är att jag har väldigt känsliga handflator.
Det är lite störigt.
Det som händer är att när jag håller nåt som är litet och oregelbundet
kan jag bli väldigt irriterad och nästan arg.
Det är faktiskt därför jag inte ligger med män.
Nej.
Nej, nej, nej...
Det hänger inte ihop alls, men ni gillade det.
Jag gillar att säga "litet och oregelbundet". Det är kul.
Om jag håller nåt litet och oregelbundet
kan jag bli arg, och då måste jag släppa det snabbt.
Okej? Jag bara...
Jag sa till Jenno: "Jag tappar saker. Jag är klumpig."
Hon sa: "Nej. Du tappade inte den.
Titta så långt borta den är."
Det spelade stor roll första gången jag träffade Jodie Foster.
Hon kom och såg en show och kom och pratade efteråt. Vilken ära.
Eller hur? Det var bra. Vi pratade.
Medan vi pratade skrev hon upp sitt nummer på en liten bit papp åt mig. Okej?
Jag tog den...
Inte så. Det var helt professionellt.
Det är inte... Hon var inte... Hon är gift. Det är okej.
Nu när jag säger det högt vet jag inte längre...
Nu är det ändå för sent, eller hur?
Nej, hon skrev upp numret helt professionellt. Tror jag.
Jag tog det, och vi pratade,
och sen började jag knyckla ihop den.
Hon satt precis framför mig.
"Tack för numret. Så tycker jag om det."
Jag visste inte att jag gjorde det. Det kom från Jennos vittnesrapport senare.
Jag var bara i zonen.
Visst? Och jag knycklade ihop den framför ansiktet på henne.
Sen gick jag för att slänga den.
Framför ansiktet på henne.
Då känner jag hur min hand dras bakåt, jag vänder mig om,
och Jenno säger: "Jag tar den och arkiverar i ryggsäcken."
Jag vet!
Vilken tjej!
Helt otrolig.
Det är i princip så vårt förhållande ser ut.
Det är som curling.
Ja, den gulliga vintersporten.
Jag är den stora pucken.
Varje morgon har vi gruppmöte och säger: "Det är hit du ska komma i dag.
Så här fort ska det gå. Du ska ta den här vägen.
Det här är vad du kan krocka med på vägen."
Sen skickar vi iväg mig,
och jag kan inte göra ett jävla dugg åt det.
Jenno står framför mig och...
Hon jobbar väldigt hårt.
Jag oroar mig mycket för
att kvast-puck-förhållandet är för ensidigt i vårt förhållande.
Jag vill hjälpa Jenno, och ta hand om henne som hon tar hand om mig.
Men saken är den att Jenno är otroligt kompetent.
På allt!
Och det är inte jag.
Jag är bra på det här.
Jag äger på det här.
Men saken med det här är att det inte finns där ute i världen.
Det här händer ingen annanstans.
Det här händer bara för att Jenno producerar det.
Den är nog till dig.
Ibland försöker jag.
Ibland försöker jag sopa för Jenno.
Jag försöker vara hjälten, men utan undantag sabbar jag det.
Men en gång när jag försökte vara hjälte...
Jag sabbade allt, men jag gjorde det så spektakulärt och så fullständigt
att jag gick hela vägen runt och knackade framgången på axeln.
Ja. Det var otroligt.
Det hände när vi var ute och gick med hundarna.
Jag har hundar. Vi var ute och gick.
Jenno gick framför mig. Hon var ganska långt framför mig.
Jag... Jag går långsamt, okej?
När vi började gå ut med hundarna lämnade hon aldrig min sida
för hon var rädd att hundarna skulle fånga en kanin.
Jag fick säga: "Titta på mina hundar."
De...
De ser ut som om Svenske kocken knullade ett får.
De håller på så här...
Mina hundar kommer inte att fånga en kanin.
En gång jagade mina hundar en kanin,
men kaninen blev uttråkad.
Okej? Till slut lugnade hon sig och insåg att hundarna inte fångar några kaniner,
så då började hon gå i sin egen takt.
Jag var långt efter, okej?
Jag går långsamt, men dessutom behövde jag lösa ett problem,
och jag kan inte gå och tänka samtidigt.
Det hänger ihop med den problematiska gången.
Vi är ute och går.
Ni borde få lite mer sammanhang först.
Jenno och jag gjorde en världsturné ihop,
och sen kom vi hem till Australien för lite rrrekrrreation.
Jag försöker.
Jenno skulle komma för ett par veckor, men det var i mars 2020.
Eller hur? Så det som började för Jenno
som en kul semester i ett konstigt nytt land med en ny partner...
...blev snabbt till ett slags gisslansituation ute i bushen.
Visst?
På det stora hela hade vi det bra under pandemin.
Det gick upp och ner, netball är för slampor och sånt, men...
Men vi spelade bara mycket spel. Okej? Vi spelade mycket spel.
Inte psykningsspel, utan vanliga spel.
Jag spelade Vem där? för första gången med Jenno.
Det var en uppenbarelse. Vi spelade inte Vem där? som barn.
För snitsigt. För många rörliga delar. Fattar ni?
Vi var en backgammonfamilj. Jag älskar backgammon som fan.
Den där backgammonväskan är den finaste möbeln i vårt hus.
Den där läderimitationen i två olika bruna färger. Smaskens!
Jag älskade backgammonväskan. Om ingen spelade
brukade jag gå runt med den och säga: "Affärsresa."
Under en kort period hade jag den som skolväska.
"Jag ska inte till skolan. Det är en affärsresa."
Blev jag mobbad? Absolut.
Men det fina med mig är att jag inte hade nån aning.
De sa: "Snygg väska, idiot."
Jag sa: "Tack."
Till slut sa min bror till mig:
"Du får inte ha den i skolan mer. Jag blir mobbad i ditt ställe."
Jag sa: "Jag är på affärsresa." Hemma.
Jag hade aldrig spelat Vem där? så Jenno erbjöd sig att lära mig reglerna.
Arrogant som jag är sa jag: "Det behövs inte.
Jag har sett reklamen. Det är en barnlek."
Det här var min första fråga nånsin, när jag spelade Vem där? vid 42 års ålder:
Jag sa: "Okej, det är första dagen på ditt nya jobb."
Jag vet.
Det blir värre.
"Det är första dagen på ditt nya jobb. Det är mycket som är nytt.
Du begår misstag. Alla är snälla,
men du vet inte hur länge deras tålamod kommer att räcka,
särskilt som du säger fel namn hela tiden.
Det är fika, och du går till lunchrummet.
Du gör en kopp te för att samla dig och lugna ner dig.
Sen kommer du in med det ansiktet.
Vill du slå dem på käften?"
Jag vet.
Jenno svarade:
"Nej."
Och: "Wow..."
Sen sa hon: "Jag tror inte att vi läser ansikten på samma sätt.
Vad är det med mitt ansikte som gör att du vill slå mig?"
Jag sa: "Vilken bra fråga. Tack för den."
Jag tittade igen och sa:
"Ja, det är ganska många som har det.
Jag vet.
Kan du se deras tänder?"
Då svarade Jenno: "Menar du...
...om de ler?"
Jag vet.
Det visar sig att jag känner mig hotad av vänskaplighet.
Det skulle kunna ha med min autism att göra.
Men det kan ha att göra med
de där åren när mamma hade för stora löständer.
Eller? Arv eller miljö?
Vi får aldrig veta.
Jag mådde bra under pandemin, tackar som frågar. Jag...
Jag behöver inte mycket mänsklig kontakt för att hålla själen flytande. Okej?
Men det är pinsamt att erkänna att jag aldrig tänkte på...
...att Jenno kanske hade en annan slags upplevelse,
som amerikan fast i ett främmande land under en global pandemi,
mitt ute i bushen, som jag insisterade på att kalla det.
Jag tänkte helt enkelt inte på det,
förrän jag råkade höra henne prata med en av mina hundar,
vilket borde ha varit en varningsflagga.
Det var det inte.
Okej. Hon sa: "Douglas...
Jag hade inte tid för hundar före pandemin. Det är mycket jobb.
Men nu är du min bästa vän."
Jag vet.
Jasper var precis där.
Jag vet.
Det är okej. Han är en räddad hund. Han vet sin plats.
Det är det värsta skämt man kan dra inför en lesbisk publik, eller hur?
Slå neråt mot ett räddat djur.
Så vågat!
Jag bara skojar. Jag älskar honom. Min lilla räddade prins. Var inte oroliga...
Men jag hörde det, och jag tog lite illa vid mig.
Jag gillade inte att höra det, för jag är Jennos partner.
Jag är hennes arbetsgivare.
Och under det samtalet får jag veta
att jag dessutom äger hennes bästa vän.
Och...
Det var inte så bra. Jag känner att jag inte tycker om den maktbalansen.
Så jag bestämde mig där och då.
Jag tänkte att det var mitt jobb att hjälpa Jenno få kontakt med andra.
Eller hur? Senare samma eftermiddag var vi ute och gick med hundarna.
Jenno var långt framför mig med sin bästa vän Douglas.
Jag är långt efter.
Jag står nästan still, för det är ett svårt problem, okej?
Tanken att jag skulle kunna hjälpa nån socialt är ett jävla skämt.
Jag löste det inte den dagen. Tro inte att vi är på väg dit.
Jag löste inte problemet då. Jag gjorde det ett halvår senare.
Ja. Av en slump.
Det var under en sån där period mellan varianter.
Den där lilla mellangården av tid när vi...
Vi trodde att det var över.
Sen var det: "Omikron!" Eller hur?
När jag handlade såg jag en affisch för vårt lokala fotbollslag
och då kom jag på det. Finns det nåt bättre sätt för en amerikan
att knyta an till en liten stad i Australien
än att spela en sport som hon aldrig har sett?
Jag tog med affischen hem och sa: "Du borde börja spela fotboll."
Hon sa: "Du tog ner affischen."
Jag sa: "Ja. Fakta. Information."
Hon sa: "Tror du inte att nån annan vill ha information?"
Jag sa: "Jag vet inte. Jag vet inte hur lag funkar."
Men hon gick med i laget, Tigers. Vet ni vad deras motto är?
"Hur vågar vi misslyckas?"
Vi vet inte ens vad det är för tempus.
Säger man det före matchen eller efter matchen?
Är det motiverande eller skammande, eller en genialisk blandning?
Jag vet inte!
Det är lysande.
Hon kom hem från sin första träning med massor av historier.
Jag sa. "Hur gick det?" Hon sa: "De säger inte fotboll.
De säger footy.
Och man får inte kasta footybollen.
Men man får slå iväg den till en vän."
Hon sa: "Jag älskar att tackla, men när visselpipan ljuder måste man släppa.
Annars blir det en 50-metersstraff.
Jag vet inte hur långt det är, så jag bryr mig inte.
Det var sju rödhåriga i laget. Det känns som mycket.
Men tre hävdade att de var rödblonda, men jag tror inte på det.
Det här är bara anekdotiskt, men bara 40 procent visste vem du var.
De andra ville hellre prata om potatis."
När jag lyssnade på Jennos historia insåg jag vad det är med Jennos historier...
...som jag älskar så mycket.
För det där är inte en historia.
Vad det där är
är en lista med fakta.
Jag har gift mig med min jävla pappa.
Absolut.
Till skillnad från mamma gillar jag det.
Jag älskar det. Jag älskar det verkligen...
Hon samlar på sig otroligt bra fakta.
De flesta är relevanta, kanske inte alla.
Andra är helt obskyra, men blir relevanta senare.
Hon är toppen. Det är inte bara att hon samlar, utan även hur hon staplar fakta.
Hon är som en fakta-Brâncuşi.
Man tror att man är på väg nånstans,
men sen kommer hon till slutet och man bara: "Nej."
Det är bara en lista med fakta.
Jag älskar det, för jag kan inte samla fakta så där i nya situationer.
I en ny miljö samlar jag inte in fakta.
Jag suger upp allting, jag absorberar allt,
men jag arkiverar inget, jag blir bara blöt och tung.
Jag blir tung och överväldigad och måste åka hem,
och jag trycker ut mig själv och tänker: "Vad fan hände precis?
Varför är det så många tänder?"
Med Jenno har jag blivit mycket säkrare, för om vi är i en ny situation
så samlar hon in fakta, som jag kan sortera senare. Det är toppen.
Jag ville att hon skulle gå tillbaka och hämta fler fakta.
Jag sa: "Du måste till träningen." "Jag har stukat fingret."
Jag sa: "Hur vågar vi misslyckas?"
Hon kom tillbaka och sa: "Det är en farlig sport, Hannah.
Lagkaptenen var borta ett år med en knäskada från en match.
Caz hade också en knäskada, men inte från en match.
Hon blev överkörd av en ko...
Det var inte, som jag trodde, en eufemism.
Sen har vi Shaz. Hon kan inte träna,
för hon väntar på att stamningen ska avta efter hjärnskakningen.
Men hon kom..." Jag vet.
"Hon kom till träningen ändå och stod på linjen.
Jag tror att hon är byggjobbare, för hon hade på sig reflexkläder
och en hatt med en traktor på.
Hon rökte en durry, som inte är droger. Det är en ciggy, en cigarett.
Hon drack öl ur en burk, som kallas tinny.
Hon heter Shannon, men hon kallas Shaz.
De kallar Laura Lauz. De kallar Terry Tez.
När de säger förlåt säger de 'Soz.'
När Kaz sa att hon hade ringt efter en ambo åt Shaz så fattade jag.
Jag förstår vad ni gör med ord.
Ni tar ett fullt fungerande substantiv och hugger av det vi närmsta konsonant.
Ni gör er av med resten och sätter på ett Z eller ett O. Det är så ni gör."
Jag vet.
Och då sa jag: "Ja.
Jenno."
Och hon sa:
"Jag trodde att det bara var för mig."
Och jag sa:
"Nej!
Min bror kallar sin fru Jenno.
De är Beno och Jenno."
"Jag har redan Bananagrams."
Men jag kan lära mig min läxa.
Det kan jag, men bara väldigt specifika läxor.
Om Jodie Foster skulle ge mig Bananagrams på min födelsedag igen,
så vet jag vad jag ska göra.
Men om Tom Cruise skulle ge mig Vem där? i julklapp
skulle jag nog ge den leende jäveln på käften.
Det där var sex månader senare.
Sex månader tidigare försökte jag lösa mitt problem.
Jenno går med sin bästa vän Douglas. Jag såsar efter. Jasper busar i buskarna.
Han råkar skrämma upp en liten kanin, som hoppar ut framför mig.
Den stannar och tittar på mig, och jag tittar på den.
Ett magiskt litet ögonblick. Det kändes som om det var bara vi två.
Jag tänker: "Herregud, jag är Snövit."
Sen fattar jag, och tänker: "Åh, nej...
Du är inte rädd, va, kompis?"
Han sa: "Nej, verkligen inte.
Jag är sjuk."
Jag vet. Ruttnande ögon.
Jag tänker: "Inte i dag. I dag är inte den dag
när mina hundar fångar sin första kanin, som är sjuk,
när jag har precis insett att Jenno har hemlängtan."
Jag är inte stolt över det, men jag knuffade bara till den, bort från stigen.
Den tumlade ner under en buske. Jag bara: "Toppen. Där satt den."
Jag ser att Jenno inte har sett nåt och jag tänker: "Ja."
Men det har Jasper.
Han kommer rusande och tänker: "Jag ska fånga min första kanin!"
Jag älskar den vilda jäveln. "Jag ska fånga..."
Jag bara: "Inte om jag får bestämma."
Jag sparkade honom inte.
Mitt ben var helt stilla.
Han fattade ett beslut.
Vi måste tala klarspråk. Han valde att springa in i mitt ben.
Han gjorde det väldigt hårt och väldigt snabbt.
Så snart han slog i mitt ben så flög jag ner på marken.
Jag hann precis ta tag i hans nackskinn.
Jag andas ut, och sen tittar jag upp.
Jag ser att Jenno har vänt tillbaka, och att hon har sett det.
Hon såg inte kaninen.
Hon såg mig bara mucka gräl med min hund.
Och förlora.
Hon kom springande tillbaka och sa: "Varför sparkade du din hund?"
Jag sa: "Det var en kaninsituation.
Rent tekniskt sparkade jag honom inte. Det var mer som en galgtackling..."
Hon sa: "Vad är en galgtackling?"
Det var innan hon spelade footyboll. Hon sa: "Vad är en galgtackling?"
Och sen sa hon: "Herregud, en liten kanin..."
Den jävla kaninen visste inte att den var i fara.
Den visste inte att den var i säkerhet, och kom ut på gången igen.
Den bara: "Vilket oljud. Vad är det som händer här? Kan jag hjälpa till?"
Jag kunde se att Jenno ville röra vid kaninen med händerna
och Jasper vill röra vid kaninen med tänderna.
Visst?
Det som hände sen gick väldigt fort, men jag ska ta det steg för steg.
Jag tänker börja med min avsikt.
För den är inte så tydlig.
Det jag ville göra var att ta min jacka och lägga den över kaninen.
Som en jack-kokong.
Sen tänkte jag ta upp den och ta den till veterinären
och leja ut själva slakten.
Den var orolig. Den var sjuk. Den var på väg.
Jag är hjälten här, okej? Jag är hjälten. Kom ihåg det.
Det är ert mantra. Jag är hjälten.
Jag kanske är mannen.
Hur som helst...
Det som hände var att jag höll fast Jasper i nackskinnet.
Jag var tvungen att hinna före till kaninen,
och Jasper har fyra ben och är bra på att använda dem.
Jag har bara två, och som vi har sett, inte toppen.
Jag gav mig själv ett försprång
genom att kasta iväg honom.
Jag vet.
Men det var inte bara: "Iväg med dig, kompis."
Nej, jag var som en sovjetisk diskuskastare.
Som hämtad från 80-talet.
Plötsligt var jag som på anabola, bara...
Jag ser Jasper flyga och tänka:
"Så snart jag kommer ner är jag tillbaka. Då ska jag ta kaninen."
Jag vänder mig om för att försöka ta kaninen,
men från jävla ingenstans
bestämmer Douglas att i dag är dagen när han ska bli en riktig hund.
Plötsligt kommer han från ingenstans och bara...
Han tar kaninen i ett dödsgrepp. Jag vet. Inför sin bästa vän.
Jag vet.
Jag gjorde det enda jag kunde göra.
"Försvinn, din jävla byracka! Sluta genast! Kom igen! Släpp den!"
Han är en fin hund.
Han bara...
Men Jenno och båda hundarna bara: "Vem fan är du?"
Och kaninen är inte död.
Jag vet. Men nu är den rädd.
Och den börjar skrika.
En kanins skrik är inte särskilt trevligt.
Den långa flykten är ingen barnfilm.
Så fan heller.
Så den börjar låta...
Ni vet att det inte slutar utan att jag dödar kaninen.
Jag måste döda kaninen. Det är det mest barmhärtiga.
Den är i vånda och kommer att dö snart.
Den måste dö tidigare för att... Jag är hjälten. Okej.
Jag visste hur jag skulle göra. Där låg en stock som jag skulle mosa kaninen med.
Jag är hjälten.
Jag ville inte göra det inför Jenno. Hon hade fått se tillräckligt.
Jag skickade henne på ett ärende.
Jag sa: "Jag behöver en pinne."
Jag behövde ingen pinne, men jag visste att om jag bad om nåt
så skulle Jenno sätta på producenthatten, så hon sprang iväg och jag bara: "Ja!"
Jag tog upp stocken.
Saken med Jenno är...
...att hon är väldigt effektiv.
Det är inte jag.
Hon kom tillbaka vid värsta tänkbara tillfälle.
För jag var här.
Visst? Även om jag inte ville släppa den på kaninen kunde jag inte låta bli.
Vridmoment och tyngdkraft hade tagit över när jag såg henne.
När jag gjorde det vände jag mig om...
...och för första gången i hela mitt jävla liv...
...hade jag ihållande ögonkontakt...
...med en annan människa.
Jag vet.
Bara...
Jag bara glodde. Och jag bara...
Och då hade jag kommit in i zonen...
...vilket tydligen betydde att jag vara säker på om att kaninen var död.
Utan att bryta ögonkontakten började jag...
Sen lugnade jag mig. Jag såg på Jenno och till och med jag kunde läsa av henne.
Ledsen och upprörd, förmodligen.
Jag tittade på henne och tänkte: "Åh, nej...
Jag har varit där.
Jag har suttit fast i ett förhållande
med en kaninmördare."
Jag ville inte det.
Jag ville inte det för Jenno.
Så jag försökte fixa det.
Jag sa: "Den var sjuk. Jag avlivade den. Jag är hjälten.
Den hade myxomatos. Vi kallar det myxo, för vi skojar med ord.
Det var en införd sjukdom. Kolonialism var alltid en dålig idé.
Om du måste åka hem så gör det.
Jag vill inte det, men du saknar din familj och dina vänner.
Vi klarar oss. Det kan vara länge, men vi är starka.
Zoom är okej. Vi klarar det.
Vad vill du att jag ska göra? Vad ska jag göra?
Vad borde jag göra? Vad är det rätta för mig att göra?
Vad ska jag göra?"
Hon sa: "Stopp. Få inte panik.
Vem vill du vara?"
"Din fru!"
Tack.
Undertexter: Peeter Sällström Randsalu