Downloaded from YTS.MX
ЗНЯТО В СІДНЕЙСЬКОМУ ОПЕРНОМУ ТЕАТРІ
Official YIFY movies site: YTS.MX
НА ЗЕМЛІ ГАДІГАЛІВ НАЦІЇ ЕОРА
ГАННА ҐЕДСБІ: ДЕЩО ОСОБЛИВЕ
Вітаю!
Дякую.
Я вийшла заміж.
Так і є.
Це чудово.
Я рада.
Саме про це й розкажу вам.
Так. Це буде романтична комедія.
Так!
Ні, серйозно, відчуття від концерту будуть приємними.
Так!
Відчуття будуть приємними
бо, гадаю, я вам завинила.
Так.
Усі ці роки я вивалювала на вас свої проблеми
і ви мене вислуховували. Я вам вдячна за це!
Але настав час розплати.
Таким він буде цей виступ, трохи феєричним. Правильно?
Десь на годинку відчуємо себе в доброму гуморі.
Я зроблю так, щоб серед чужих людей у цій залі
ви почувалися комфортно.
Мої руки, ви їх бачите.
Бачите? Такий собі лесбійський жарт.
Непоганий початок, скажу я вам.
Непоганий початок.
Але перш ніж я почну,
я хочу визнати, кінець світу близько.
Не думайте, що я забудькувата. Ні. Я зрозуміла це.
Це кінець. Нам кінець.
Але річ у тім, що я з цим не згодна.
Не сьогодні.
Не у відведений час.
Тож я на це не зважатиму
і впродовж цієї години ми чудово проведемо час.
А потім вже повернемося
до нашого з вами масового вимирання.
Готові? Добре.
Гаразд.
Мою партнерку звати Дженні. Так.
Ви аплодуєте, а це факт.
Я звертаюся до неї Дженно,
бо настрій чудовий.
Їй подобається і це добре.
Чудовий результат без жодних зусиль. Можна радіти.
Ми багато чому навчилися,
поки організовували наші заручини.
Чорт забирай, у гетеросексуалів багато почуттів.
Вони стільки всього відчувають через весілля. Я не знала.
Так і є.
Мене давно нікуди не запрошували,
я не знала, що це урочиста подія.
А от гетеросексуали знають.
Ми, вочевидь, зробили багато помилок.
По-перше, у нас був торт з акулою.
Ага. Весільний торт на новий лад.
З такою, знаєте, здоровезною акулячою пащекою, що стирчить зверху.
Велика біла акула. Якщо вам цікаво.
З неймовірними очима по боках і зубами у два ряди.
Бо такі вони є.
Стирчить із торта. Торт з акулою.
У нас були фігурки, якими зазвичай прикрашають торт.
Як там вони називаються? Прикраси для капота? Байдуже.
У нас не було нареченого й нареченої, бо така правда.
У нас були дві видри,
які трималися за лапи.
Так і було.
У акулячому роті.
Людям не сподобалося.
Збентежилися.
«Чому торт з акулою? Дурня яка. Я таке не люблю».
Вони так не кажуть.
Але я чую саме це, і це важлива різниця.
Але ми мали всі підстави для такого торта.
Хотіли ввести в оману пекаря-християнина.
Щоб пекар-християнин приготував весільний торт для гомосексуалів.
Спрацювало. Типу...
«Про яке ти весілля, друже? Мені виповнилося десять».
Такий довірливий.
Християни всьому вірять.
Потрапить він у пекло.
Ми всі маємо внести свою лепту в цю справу.
Відправляти пекарів-християн до пекла одного за одним.
Дуже ефективна громадська діяльність.
Не всім сподобається цей виступ. Треба було попередити.
Мені дуже подобається.
Гадаю, ми з Дженною намагалися влаштувати правильне весілля почасти через те,
що ніколи не думали про цей день,
як про якийсь особливий. Ймовірно, треба було.
Коли ти народжуєшся дівчинкою,
ти маєш чимало часу проводити, фантазуючи
про колірні рішення і квіткові композиції
того дня, коли тебе продадуть. І я...
Я ніколи про це не думала.
Бо то довго не був варіант.
Я росла у такі часи,
коли гомосексуалам і дітей не довіряли виховувати.
Не кажучи вже про те, щоб одружитися з тим, кого хочеш торкатися.
Навіщо гаяти час?
Дженно - бісексуалка,
тому технічно вона могла про це розмірковувати.
Але була надто зайнята.
Класичний бісексуал. Чи не так?
Так? Ні.
Ні, це не так.
Це огидний стереотип.
Але я люблю хвалитися, що одружилася з бісексуалкою.
Бо це засмучує певну категорію чоловіків,
а мені це дуже до вподоби.
Бо це рішення.
Не ви.
Знову ж таки, я не казала, що цей концерт сподобається всім.
Нам сподобалося наше весілля. Визнаю. Ми чудово провели час.
Невеличка церемонія вдома, близькі друзі й родичі.
Лише мої друзі й родичі,
бо я в пріоритеті.
Я жартую. Не дуже вдало,
тому дякую вам за таку теплу реакцію.
Ви зчитуєте настрій. Це приємно.
Ні, це тому, що Дженно американка.
«Що? Ні!» Різноманіття. Будь ласка.
Пандемія зіграла свою роль. Кордони закрили,
тому родичі й друзі Дженно не змогли прилетіти.
І це сумно.
Хоча чи так сумно?
Чого я не можу зрозуміти у весільних традиціях,
так це освідчення під тиском.
Коли ви вже заручені, але ще не одружилися,
у цей короткий проміжок часу...
Воно так і є. Це короткий проміжок часу,
бо це ще не кінцева мета, але приємно бути в процесі.
У...
У цей короткий проміжок часу
усіх цікавить лише одне: яким було освідчення.
«Як ти освідчилась?»
Може, спитаєш, як її звати?
«Ні. Яка різниця?»
Вочевидь, освідчуватися треба на пляжі, чи на заході сонця, чи ще якось там.
Захід сонця - нема питань. Це красиво. Але пляж. Забудь.
Ненавиджу пляжі.
Я не довіряю піску.
Не довіряю. Ніколи не знаєш, де він буде.
Посидиш на пляжі, а потім за шість місяців, гарантовано,
знайдеш перлину в своєму тілі.
Такий собі дотеп про промежину, якщо замислитись.
Діамант у кущах. Маєш.
Вочевидь, освідчення має бути ну дуже романтичним.
Все, або нічого.
Правильно?
І я не розумію, де тій романтиці місце
в освідченні.
Бо, наскільки я розумію,
освідчення - це в кращому випадку перероблена спонтанність.
У гіршому - це засідка.
За найкращим сценарієм партнери принаймні обговорюють все.
Зустрічаються, щось планують, говорять про освідчення, що дивно.
Потім складають список справ,
визначаються з реквізитом і місцем призначення, ймовірно, то пляж.
І коли один партнер викреслює зроблене,
інший - забуває про що взагалі йшлося.
Тому коли нарешті освідчуються,
вона така: «О боже! Це така несподіванка.
Поглянь, яка каблучка! Боже мій! Ніколи не бачила такої краси!»
Бляха, досить.
Серйозно. Ти сама її обирала!
Припини вже собі брехати.
Сором який.
Але це найкращий варіант.
Бо коли навпаки, ніхто нічого не обговорює,
один з партнерів вирішує, що він бляха романтик.
Необачність. І...
Я таким бачу сіс-гетеросексуальний світ.
Освідчується чоловік.
Жахливе узагальнення.
Але це на 100% правда.
Я провела дослідження.
Підтвердила свою упередженість.
І як би це не було смішно, це чоловік.
Бо хто краще за інших впорається з відмовою?
Чоловіки, які вважають себе романтиками.
Рецепт приємного проведення часу, якщо такий існує.
Погодься - одружимось.
Відмовиш, я тебе вистежу. Романтика!
Це пастка.
Дякую. Щиро дякую.
Це наче тебе тренують.
Я освідчилася Дженні.
Це не було очевидним. Я не чоловік.
У нас справжні квір-стосунки.
Коли доходить до розподілу обов'язків,
ми враховуємо наявні навички
і нездатність щось зробити.
І це працює. Серйозно.
Ми майже ніколи не забуваємо винести сміття.
Майже щотижня.
Вдалий час.
Але я освідчилася. Ми говорили про весілля.
Ми вирішили, що хочемо мати трохи прав адміністратора.
А потім нічого не робили, бо були зайняті. Класика!
Ось так. І зрештою я освідчилася.
Але я не...
Не планувала я цього.
Я не прокидалася вранці з думкою «Цей день настав».
Я влаштувала засідку для нас обох.
Розумієте? Я не готувала промови. Каблучки в мене не було.
Не знала, до чого я веду.
Я не ставала на коліно. До біса цю дурню. Я...
Чому? У мене було три реконструкції коліна.
Мій надколінок губчастий.
Мені дуже боляче стояти на колінах.
Тому я не можу спати з чоловіками.
Жартую.
У цьому навіть немає сенсу.
Є інші набагато вагоміші причини.
Я ось так освідчувалась. У такій позі.
Чудова розтяжка.
Люди цікавляться: «Три реконструкції?
Ти атлетка?
На що я кажу: «Ні, а ти що детектив?
Не дуже в тебе виходить.
Мабуть, грала в нетбол. Це шкодить колінам».
«Мабуть, грала в нетбол». Відчепися! Я грала... Не грала я.
Нетбол для шльондр.
Я не гратиму в нетбол.
На цьому стою. Нетбол для шльондр.
Уточнюю: я не маю нічого проти нетболу, і проти шльондр нічого не маю.
Я шанувальниця і тих, і інших, якщо чесно.
Просто люблю це казати.
Якось гарно воно звучить.
Нетбол для шльондр.
Це катарсис. Це моя мантра.
Це врятувало мене в пандемію.
Врятувало.
Типу «Не можу працювати. Нетбол для шльондр! Уперед!»
Було непогано.
Я часто це кажу. Але річ у тім, що Дженно не знає, що таке нетбол.
І я їй не скажу.
Бо має залишатися якась загадка. Розумієте про що я?
Навіть якби я хотіла пояснити їй,
як це зробити?
Це як баскетбол,
а коли в тебе м'яч, підлога - це лава.
Люди бігають у нагрудниках,
але дриблінг не дозволений.
І я не поведу її на гру. Точно не поведу.
Забагато там цього.
Увесь час. Просто...
Дженно - єврейка.
Я знаю!
Знаю.
Це...
Я скажу вам чому. У мене багато травм,
бо в мене, як то кажуть «проблемна хода».
Так лікар сказав. Назвав це «проблемною ходою».
Це був не гінеколог.
Це зовсім інше.
Тому я не можу спати з чоловіками.
Ні.
Так я стояла.
У мене була панічна атака, коли я освідчувалася.
Не дивно. Так хочеться пожити!
Дженно сказала тоді, як завжди,
коли в мене нервовий зрив.
Вона сказала: «Не панікуй».
Це саме по собі маячня.
Якщо бачите, що хтось панікує, не питайте: «У тебе паніка?
Можеш не панікувати?» Це...
Це фігня.
Але все стало зрозуміло, коли Дженно сказала:
«Не панікуй. Ким ти хочеш бути?»
І мій мозок почув це, і він...
Коли в мене панічна атака,
я питаю себе: «Що я роблю? Що мені робити?
Що я маю робити? Як правильно вчинити?»
А вона каже: «Годі. Ким?
Ким ти хочеш бути?»
Мій мозок це чує і сприяє - «Гра!»
Я люблю ігри. Паніки більше немає. Ось так просто.
І в той самий день вона спитала: «Ким ти хочеш бути?»
І я сказала:
«Твоєю дружиною».
Знаю.
Я з вами згодна.
Чудово, еге ж?
Це майже чарівно.
Але, вочевидь, цього мало для зберігачів жанру.
Зберігачі освідчувального жанру хочуть бачити план.
Їм потрібні зусилля. Вони хочуть бачити контекст,
а його я дати не можу.
Бо якщо розкажу більше, нічого гарного не вийде.
Ніякої романтики. То була смерть.
Без подробиць. Настрій має бути гарним.
Але щоб ви знали, була.
Жодних пасток на цьому шоу.
Я не роблю того, що про мене кажуть.
Я присипляю вашу пильність. Приємні відчуття.
А потім я кажу: «Усе погано. Йдіть додому. Погіршає». Такого...
тут не буде. Тут лише добрий гумор.
Чи ні?
Ні, так і є.
Так і є.
Я б хотіла зробити з цього романтичну, милу історію.
Справді хотіла б. Не хочу постійно суперечити.
Але я не можу.
Не можу перетворити все на красиву історію.
І це не тішить, бо я добре розуміюся на історіях.
Я, можна сказати, професіонал.
Але я не можу. А Дженно не може,
бо вона не розуміється на історіях. Взагалі.
І чесно кажучи, це не моя особиста думка.
Мені подобається, як Дженно щось розказує.
Так думають всі, хто її знає.
Мені подобається.
Ми вже на тій стадії, коли розказуємо наші історії.
Знаю. Але... Це правда.
І я поступаюся. Кажу Дженно: «Ти їм розкажи».
І на обличчях людей з'являється жах.
Вони такі: «Ні! Ти мала допомогти.
Ти професіонал!»
«У мене вихідний. Ну ж бо, Дженно».
Розповідати історії мене навчила мама.
Вона неймовірна оповідачка, одна з найкращих.
Вона має таку особливість: завжди, неодмінно,
розповідати про все з гумором.
Це неймовірна майстерність.
Але вона суперздібна.
Коли щось розказує, вона надзвичайно вправно
перекручує історії інших людей
і робить їх власними.
Це дивує і водночас лякає.
З радістю повідомляю, що мама з Дженно дуже добре ладнають.
Це добре, бо в мене не та конституція,
щоб знімати таку напругу.
Якби моя мати й партнерка не ладнали, хтось мав би піти.
Мав би. І я проаналізувала.
Це була б я. Я...
Я найслабша ланка. Це точно.
Велике полегшення.
Бо моя мати не дуже швидко сходиться з людьми.
Я знайомила її зі своєю подружкою.
І почула: «Вона мені не подобається.
І не мусить».
Знаю. «Справедливо, мамо.
Але вона тут стоїть.
Могли б потім поговорити». Вона така...
Нас п'ятеро дітей в сім'ї і я найменша.
Мої брати й сестри викручувалися, щоб привести своїх обранців в сім'ю.
У мого зятя чудові стосунки з моєю мамою, зараз.
Але спочатку все було непросто.
Так склалося, що він ірландець, і в нього дуже бліда шкіра,
навіть у порівнянні з моєю,
кольору омлету з їдальні.
Але...
Він напівпрозора картоплина. Це... дивовижно.
І мати називала його Каспером.
Навіть коли бачила, що йому це не до вподоби.
Кілька років він психував: «У мене є ім'я».
а вона: «Не знаю, що йому не так».
«Каспер - приязний привид».
Ось так, факт і погроза в одному флаконі.
Мама з Дженно одразу знайшли спільну мову. Вони зустрілися після мого виступу.
Бо Дженно - моя продюсерка.
І вона ось там.
Так.
І якщо вам цікаво, де тут баланс сили,
поки я на сцені розказую вам нашу історію,
Дженно контролює світло й звук.
Тож...
ось так.
Приязний привид.
Познайомилися після концерту.
Річ у тім, що Дженно, як продюсерка, вона завжди з рюкзаком.
Такий у неї продюсерський стиль. Завжди з рюкзаком.
У ньому ж всі справи, правильно?
Тому коли вони зустрілися,
вона була з рюкзаком.
Мама поглянула на неї та сказала:
«Вітаю, Доро-мандрівнице».
А Дженно їй у відповідь: «Дякую».
«Вона мене розуміє».
Того вечора я не чула про що вони розмовляли.
Я б так не зіграла.
Якби це від мене залежало, вони б ніколи не залишалися вдвох.
Мама, вона дуже ненадійна. Я їй не довіряю.
Але так вже склалося.
Наступного дня Дженно мені відзвітувала.
І то був детальний звіт,
вона повторювала, що говорила їй мама
знову, і знову, і знову,
марно сподіваючись, що колись це матиме сенс.
Ні.
Вона сказала: «Ганно, твоя мама сказала...»
Дженно - американка,
але я передам вам її слова дуже по-австралійські.
Тобто...
В голові вже своїй додасте акцент,
бо мені ніколи.
У мене немає часу на всі ці звуки «R»,
на яких вони так наполягають. Нудно.
Жодна англомовна нація у світі
не вживає слово «rural» у повсякденній розмові.
Існують набагато ефективніші способи сказати «не в місті».
Не для них. Вони кажуть: «I'm from rural America».
Це типу: «Серйозно? Я живу в буші».
Дженно знайшла «R» в моєму імені «Hannah».
Її там немає.
Вона каже: «Ганно...» Бачте, я без акценту.
Вона каже: «Твоя мати сказала, що вона знімає гроші з рахунку,
щоб зберегти...
для зубів.
Ганно, вона знімає гроші з рахунку,
щоб відкласти на зуби.
Ганно?
Ти чуєш? Ганно, твоя мати
знімає гроші з рахунку, щоб відкласти на зуби.
Це три окремі теми. Вони не пов'язані між собою,
але змішалися в голові твоєї мами.
Ганно, вона знімає гроші з рахунку,
щоб відкласти на зуби.
Ганно, це безглуздо».
А я їй кажу: «Знаю!»
Я роками чую про план заощаджень на мамині зуби.
Щомісяця коли отримує пенсію, вона відкладає 10-15 доларів
у спеціальну шухлядку.
І каже: «Якщо залишу їх на рахунку,
я їх витрачу».
Пам'ятаю, як моїй мамі поставили перші штучні зуби.
Це був дуже неспокійний період у моєму житті.
Я була підлітком.
І коли їх поставили,
вони були завеликі.
І чомусь
вона не затягнула їх хоча б на кілька років.
Тож вони просто брязкотіли.
І коли вона оживлялася,
верхня стійка опускалася і повністю змінювала її обличчя.
Вона сердилася,
а потім на її обличчі розпливалася красива усмішка.
І вона така: «Можеш іти, якщо хочеш.
Тобі тут не раді».
Це було...
Гірше було, коли вона позіхала.
Тоді її верхній протез опускався, а нижній підскакував
і вони зустрічалися
десь посередині.
Ви коли-небудь бачили, щоб людина позіхала зі стиснутими зубами?
Це засмучує на примітивному рівні.
Бо їхнє тіло ніби розслаблене,
а на обличчі: «Я тебе вистежу».
Дженно їй подобається.
Сказала: «Вона мені подобається. Не кретинка».
Це найвища похвала.
Я поцікавилась думкою тата.
Він не дуже відкритий у своїх почуттях.
Тож я спитала...
Тут реакція мала б бути жвавішою.
«Викрий мені свої почуття».
Треба відредагувати, бо реакція нульова.
І це про ваші враження від концерту. Я тут ні до чого.
Добре, маємо.
Я спитала: «Тату, що ти думаєш про Дженну?»
І він сказав: «Аякже. Так.
Так, я... все одно.
Так, так. Однаково...
Що твоя мати думає? Я, мабуть...»
Тато не вміє розповідати.
У цьому проблема. Мій тато найгірший оповідач.
Водночас моя мама - найкраща.
Один з моїх улюблених видів спорту -
дивитися, як батько намагається щось розказати в присутності мами,
бо це її страшенно бісить.
Видно, як вона вібрує,
чекає на першу можливість, щоб перехопити розповідь.
Але проблема в тому, що розповідь батька не можна перехопити,
бо він ніколи не відривається від землі.
Ніколи.
Він такий: «Не знаю, чи казав я тобі. Днями я ходив по продукти,
купити молока.
Прокинувся десь за чверть до сьомої.
Зазвичай встаю десь о чверть по шостій,
чверть до сьомої, плюс-мінус. Пізно встав.
Кілька ночей до цього погано спав,
бо подзвонила Маргарет, і я трохи засмутився.
За одну ніч потім не виспишся.
То треба кілька ночей.
Тож я проспав десь до чверті на сьому і...
І виходить, коли я пішов у магазин по молоко,
школярів на вулиці стало більше. Клянуся!
Клянуся! Гадаю, вони оминають головну вулицю,
щоб скоріше дістатися
і йдуть повз наш будинок. Гадаю, вони всі це роблять.
Головна дорога пуста. Їх так багато».
Бачили б ви маму. Вона просто...
«Ти замовкнеш?»
А тато у відповідь: «Я намагаюся розказати».
Вона йому: «Це не історія, Роджере.
Це список фактів, які ти згадав,
поки втомив своєю розповіддю».
Жорстоко!
Мій тато не дуже засмучується. Він такий: «Може, чайку?
Я молока купив».
Він дуже м'якотілий, дуже.
Мої батьки виховували дітей у стилі «поганий поліціянт, сплячий поліціянт».
Отакий стиль.
Тато ніколи не підвищував на нас голос.
Він говорить дуже тихо. Лише раз підвищив його,
і то був шок. Ніколи цього не забуду.
Це було так на нього не схоже.
І знаєте, що сталося?
Він упустив шматок сиру,
і собака його вхопив.
І він не витримав.
Сир був не такий вже й вишуканий.
Чедер марки Homebrand.
Але це був його сир,
і він у нього падає,
а собака хапає його.
Він як заоре: «Клятий дворняго!
Забирайся звідси! Пішов! Кинь!»
І собака такий...
І це на наших з братом очах і ми такі: «Хто ти?»
А батько: «Так. Кляте пекло».
Треба виплюнути. Мабуть, виріжемо це.
Ми вже рік їздимо з цим шоу.
Я щовечора це роблю.
Ковтаю...
уявний сир.
І сама собі думаю: «Він був на підлозі».
Але це не так. Він уявний.
Не думаю, що це має значення.
Я не можу вдавати, що ковтаю уявний сир.
Мабуть, через це я не можу спати з чоловіками.
Агов!
Ні.
Це безглуздо.
У мене було багато дівчат до Дженно.
Я не вихваляюся, але було багато.
Я не кажу, що я нетболістка. Просто...
Я не дуже добре встановлюю зв'язки,
а виявляється, що зв'язок - це важлива частина стосунків.
Нічого драматичного.
Найчастіше мої стосунки закінчувались нашим взаємним виснаженням.
Якось мене кинули, бо я попалася на брехні.
Особисто я була дуже рада,
тому що я дуже погано брешу.
Я не можу вдавати, що ковтаю удаваний сир, і не зізнатися вам у цьому.
Для мене здатність збрехати,
а потім не зізнатися, поки не втрачу довіру,
це для мене ознака дорослішання.
«Колись я стану справжнім хлопчиком». Розумієте?
Я скажу вам, що сталося. Охололи.
«Думала, тобі можна довіряти».
Знаєте, що сталося? Моя дівчина спитала, чи буду я морозиво.
Я знаю. Ставки високі.
Я сказала, що буду, бо хотіла морозива.
Я не брехала. Я не монстр.
Але я ось так про це сказала.
«Так. Я морожу, ти морозиш. Усі ми за морозиво».
А вона мені відказала: «Ого! Ти це зараз вигадала?»
«Так. Зараз. Так». Знаю.
Чому ні?
Упевнена, я майже виправила свої помилки.
Я не думала, що через це будуть проблеми.
А потім я отримала морозиво, відволіклася і забула.
За шість місяців вона дізналася...
що я не така вже й талановита поетеса.
Вона дуже засмутилася.
Сказала: «Ти мені збрехала.
Як тепер тобі довіряти? Ти мені збрехала».
І врешті-решт я сказала: «Я не повинна нести відповідальність
за все, що ти б мала знати, але не знаєш».
Так і є.
Гадаю, це потрапляє в категорію поганих стосунків.
Найгірший мій досвід розірвання стосунків,
він був жахливим, бо нічого не вийшло.
Я порвала зі своєю дівчиною і нічого не сталося.
Усе лишилося так, як було.
Це було схоже на зникнення навпаки. Було дуже напружено.
Я була в такому шоку. Ще тиждень чекала, щоб знову порвати.
Я їй сказала, що не хочу цих стосунків.
А вона мені: «Так, але я хочу».
Я їй кажу: «Так це не працює.
Гадаю, ми обидві маємо погодитись,
інакше не вийде.
З цим треба погодитись».
А вона мені: «Так, і як це тобі вдається?»
Знаю.
Чесно кажучи, я не пам'ятаю, чим закінчилися ці стосунки.
Здається, ми розійшлися.
Я погано пам'ятаю той період свого життя.
Це було давно, 20 з гаком років тому,
і це були не найкращі часи.
Річ у тім, що все паскудне, паскудне життя -
це про те, що ти не знаєш
і твій мозок каже: «Запам'ятаймо це.
Збережімо це в пам'яті, щоб потім тужити».
Ні, це просто суп зі спогадів.
Ти просто відкидаєш усе назад. Будь-що.
Це суп зі спогадів.
У мене лише один чіткий спогад про ті стосунки
і це наче трейлер до фільму.
Коли дивишся трейлер і він такий дуже насичений
і наприкінці лишається купа запитань
і жодного бажання дивитися це лайно.
Отак воно буває.
А як все було? Ми їхали пізно вночі.
За кермом була моя дівчина, не я.
Так це працює в машинах.
І...
Не знаю, звідки ми їхали чи куди,
але це був якийсь путівець. Дуже темно. І світло лише від фар.
Дорога усипана гравієм.
А вона трохи лихачка, розганяється,
а потім різко так тисне на гальма.
Автівка виляє риб'ячим хвостом по всій дорозі. Це жах.
Потім розвертається на 360 градусів і зупиняється в хмарі пилу.
Вона вийшла раніше,
ніж ми повністю зупинилися.
Я гадки не мала, що відбувається.
Вона оббігла машину спереду й нахилилася.
Мені не було її видно. І я така: «Що відбувається?»
Коли вона підвелася,
за вуха тримала мертвого кролика.
Так, знаю. Прислухайтесь до себе.
Це відповідь сильно лесбійської аудиторії.
Хіба ні?
Маленький кролик постраждає, а ти: «Найгірше».
І хоча вас нічого не бентежило, коли я поступово
відкривала вам подробиці нездорових стосунків.
Ви такі...
Мертвий кролик?
Хай там як, вона тримає мертвого кролика й усміхається.
Я збентежена. Я не знаю, що маю відчувати,
але, гадаю, точно не щастя.
А вона така: «Це чистий удар».
Я така: «Це якась гра, а я не в курсі?»
А вона мені: «Заберу його своїм собакам».
Я кажу: «Та ну на. Годі».
А потім вона сказала найжахливіше. Я такого ще не чула.
Вона сказала:
«Здеру з нього шкіру».
Я їй кажу: «Ні. Навіщо?
Як?
А потім я дізналася.
Вона знову нахилилася. Я її не бачила. «Що, в біса, відбувається?»
Коли вона підвелася,
в зубах вона тримала кролячу лапку.
Замовкніть.
Не вам її потім цілувати.
Так і є.
Вона типу
намагається краще вчепитися.
Бачиш. Ти чуєш...
А потім вона просто її здерла.
Плавно, не зупиняючись. Ось так...
Це було так неймовірно жахливо. Я ніколи такого не бачила.
Це найогидніший фокус, який можна собі уявити.
Про спритність рук тут не йдеться.
Ти бачиш усе
та все одно це фокус.
Бо вона така: «Один кролик.
А тепер у мене їх два.
Один з них червоний».
Знаю.
Не стали б дивитися цей фільм?
Настрій зіпсувався. Мушу визнати.
Але ця частина концерту, вона найпохмуріша.
Це все. Зараз про світле.
Я познайомилася з Дженно, і це було полегшенням...
Усе тут дуже продумано, вигадані персонажі.
Ми зустрілися в дуже дивний період.
Вона тоді була продюсеркою
моєї оф-бродвейської постановки «Нанетте».
Вона була першою американкою, яку я зустріла, зійшовши з літака.
Я собі сказала: «Ну ж бо. Ти впораєшся».
Ні. Я фліртувала.
Така: «Вітаю, мадам».
Дуже ефективно.
Ми познайомилися десь за пів року до того,
як «Нетфлікс» повністю перевернув моє життя догори дриґом.
Озираючись назад, я розумію, як нерозважливо прожила ті пів року.
Я здебільшого дрімала.
Я сонько. Що тут скажеш?
Я усвідомлюю, що за ті пів року
треба було підготуватися до слави.
Бо несподівана популярність,
вона вбиває, і ти все зіпсуєш.
Чесно, до слави треба бути готовим.
Якщо хочете щось винести з цього концерту,
виносьте це: підготуйтеся до слави.
Готуйтеся до слави.
Не хвилюйтеся про стихійні лиха. Не треба. Готуйтеся до слави.
Не сподівайтеся. Це огидно. Просто...
Якщо ви раптом станете відомим,
вам краще бути готовим,
бо я не була й зробила з усього суцільний безлад.
Якби я була готова до слави, коли зустрілася з Рубі Роуз,
і вона сказала мені, в якому вона захваті від мене,
якби я була готова,
я б не розсміялася їй в обличчя.
Не знаю, що це було. Я не навмисне.
Гадаю, просто забула, що це не її фото.
«Чому ти говориш зі мною? Чаклунство!»
Якби я була готова до слави,
коли зіштовхнулася з Джоді Фостер...
Так.
Нічого доброго. Це я вдруге зіштовхнулася з Джоді Фостер.
І так сталося, що це було в мій день народження.
Я про це знала.
Цього варто було очікувати.
Неочікувано було те,
що про мій день народження знала Джоді Фостер.
І це навіть круто, якщо не дивитися з більшої перспективи.
Вона прийшла до мене з подарунком.
Знаю.
Я отримала подарунок на день народження від самої Джоді Фостер.
Знаю!
Контекстні підказки.
Погана річ.
Я все зіпсувала, пам'ятаєте?
Я отримала чудовий подарунок.
Настільну гру «BANANAGRAMS».
Це чудовий подарунок.
Я люблю ігри. Люблю слова.
Люблю зручні дорожні торбинки.
Я люблю свій метафоричний калій.
Це подарунок тривалої дії.
Якби я була готова, я б так не відреагувала:
«Навіщо? Дякую. Дуже люб'язно. Дуже щедро.
Ви наступна в черзі на корону?»
Чи щось таке.
Але я не була готова.
Знаєте, що я сказала?
«У мене вже є "BANANAGRAMS"».
Знаю.
Типу: «Спізнилася. Щасти наступного разу».
Такий був би підтекст.
Якби я була готова до слави, коли зустрілася з Річардом Кертісом,
я б знала, хто він такий.
Я б знала, що це він відповідальний
за романтичну класику, як-от «Ноттінг Гілл» і «Реальна любов».
Якби я була готова,
то коли він поцікавився, яка моя улюблена комедія,
я відповіла б як справжній дипломат.
Назвала б якийсь з його фільмів.
Я була не готова. Знаєте, що я сказала?
«Я не люблю романтичні комедії».
Знаю.
Річард дуже звик до слави. Він був дуже поблажливим.
Він змінив тему. Не вагаючись,
він показав, як вийти з цієї незручної ситуації, яку я створила.
Дуже чітко показав, але я цим не скористалася.
Він сказав: «Це нормально. Не всім це до смаку.
Скажи, що саме тобі не подобається в романтичних комедіях?
І я сказала:
«Не подобаються звуки, коли вони цілуються».
Не знаю, чому.
Якщо чесно, я не... Ретроспектива не завжди дає чітке розуміння.
Я згадую про це і досі не розумію, чому я так сказала.
Ще один фактор, який ускладнив моє життя, коли я вперше зустріла Дженну,
це аутизм, який у мене якраз перед цим діагностували.
І я все ще міркувала над тим, як з цим жити.
І, якщо відверто, для мене це означало,
що мені не подобаються звуки тих поцілунків.
Але коли ми зустрілися,
Я саме розбиралася зі спектром аутизму й самою собою,
і що зрештою сталося?
Ми разом працювали, разом вчилися,
і це виявилося для мене благословенням.
Виявляється, мені потрібен погляд з боку,
бо я не знаю, що я роблю
три чверті часу.
Ми з Дженно будемо знаходитися в однакових обставинах,
а потім прийдемо додому і все обговоримо.
І я скажу: «Ось що сталося».
А Дженно відкаже: «Де в біса ти була?»
Знаю.
Я наведу вам дуже гарний приклад. Мої органи чуття функціонують трохи інакше
і одне з моїх дивацтв: у мене дуже чутливі долоні.
Це трохи неприємно.
Коли я тримаю в руці
щось маленьке й неправильної форми,
я можу дуже роздратуватися і майже розізлитися.
Саме тому я не можу спати з чоловіками.
Ні!
Звучить безглуздо, але ви майже повірили.
Мені подобається казати «маленьке й неправильної форми». Це весело.
Я тримаю щось маленьке й неправильної форми
і починаю злитися і мені треба швидко це викинути.
Правильно? І я така...
Кажу Дженно: «Речі випадають з рук. Я така незграба.
А вона відказує: «Нє-є. Воно не впало.
Дивись, як воно далеко».
Сильно вплинуло,
коли наші з Джоді Фостер шляхи перетнулися вперше.
Вона прийшла на концерт, а потім зайшла за лаштунки побалакати.
Яка честь!
Правильно? І все було дуже добре. Ми балакали.
І поки ми так базікали,
вона написала на клаптику картону свій номер телефону для мене.
Я його взяла, і...
Не так, звісно. Це було професійно. Це бізнес.
Це не... Вона не... Вона заміжня. Усе гаразд.
Хоча зараз кажу це вголос і я не впевнена.
Однаково вже запізно.
Ні, суто професійно. Написала свій номер.
Здається.
Я його взяла й ми розмовляли,
і я стала його м'яти.
У неї на очах.
Типу: «Дякую за номер. Ось що я думаю».
Я не знала, що так роблю.
Про це мені потім розказала Дженно.
Я просто була в зоні.
Розумієте? І я в неї на очах пожмакала його,
а потім викинула.
І це все на її очах.
А потім я відчула, що моя рука тягнеться назад, я обернулася.
- А там Дженно. «Я візьму, - каже. - Покладу в рюкзак».
Це...
Я знаю.
Маленька розбишака!
Абсолютний чемпіон.
Саме так і працюють наші стосунки.
Це як керлінг.
Так, чудовий зимовий вид спорту.
Я велетенська шайба.
Щоранку ми збираємося командою і кажемо:
«Сьогодні ви маєте піти сюди.
Ось так швидко. Ось цю лінію ви займете.
На це ви можете натрапити дорогою.
А потім мене виганяють
і я не можу нічого з цим вдіяти.
І Дженно виходить...
Вона дуже багато працює.
Мене дуже хвилює,
що в наших стосунках немає паритету в турботі.
Я хочу допомогти Дженно.
Хочу піклуватися про неї, як це робить вона.
Але річ у тім, що Дженно неймовірно компетентна.
У всьому!
А я - ні.
У мене добре виходить це.
І дуже добре виходить.
Але річ у тім, що все це
не відбувається в дикій природі.
Такого більше ніде не буває.
І це відбувається лише тому, що все влаштовує Дженно.
Гадаю, це тобі.
Іноді я стараюся.
Стараюся піклуватися про Дженно. Намагаюся бути героїнею
і неодмінно
все зіпсую.
Але одного разу, коли я намагалася бути героїнею
і в мене нічого не вийшло,
я не впоралася так ефектно, і так цілковито,
що пройшла повний цикл і підштовхнула себе до успіху ззаду.
Так. Це було неймовірно.
Це сталося, коли ми вигулювали собак.
У мене кілька собак. Ми їх вигулюємо.
І Дженно йде далеко попереду мене. Добре так відірвалася.
Я швидко не ходжу.
Коли ми почали вигулювати собак разом,
вона від мене не відходила,
боялася, що мої собаки впіймають кроля.
Довелося сказати: «Поглянь на них.
Вони...
виглядають, як вівця, яку трахнув Шведський шеф.
Вони стали...
Мої собаки не впіймають кроля.
Якось я бачила, як вони ганялися
за кроликом і тому стало нудно.
Тож з часом вона заспокоїлася.
Зрозуміла, що собаки кроля не впіймають,
і почала ходити у власному темпі.
Я пленталася позаду.
Бо я повільно ходжу, а ще треба розв'язати проблему,
а я не можу ходити й при цьому думати.
Це частина проблем з ходою.
Ми прогулюємось.
Треба було дати вам трохи контексту.
Ми з Дженно були у світовому турне,
а потім повернулися до Австралії, щоб трохи відпочити.
Я стараюся.
Дженно збиралася приїхати на пару тижнів.
Але це був березень 2020.
Для Дженно все починалося,
як весела відпустка з новою партнеркою в незнайомій новій країні,
і дуже швидко перетворилося на захоплення заручників у буші.
Розумієте?
Загалом, під час пандемії, у нас усе було добре.
Злети й падіння, нетбол для шльондр, і все таке.
Ми багато грали в ігри. Ми обидві полюбляємо настільні ігри.
Не інтелектуальні ігри, просто ігри.
Я вперше зіграла в «Угадай хто?» з Дженно.
Це було одкровенням. У нас не було такої гри в дитинстві.
Надто незвична. Стільки рухомого. Ви розумієте.
У нас в родині грали в нарди. Я люблю нарди.
Портфель із нардами був
наймоднішим предметом інтер'єру в нашому домі.
Двоколірна штучна шкіра. Краса!
Обожнюю той портфель. Якби ніхто не грав у нарди,
я б ходила з ним по дому, типу в мене справи.
Якийсь короткий проміжок часу
я використовувала його як ранець.
«Я не в школу. Я у справах».
Травили мене? Авжеж.
Але вся краса в тому, що я гадки про це не мала.
Вони такі: «Гарна сумка, ідіотко».
А я їм: «Дякую».
Моєму брату доводилося відтягувати мене в бік.
«Не треба ходити з ним до школи. Мене теж вже цькують».
Я відказувала: «Я у справах». Удома.
Ніколи не грала в «Угадай хто?»
і Дженно люб'язно запропонувала пояснити мені правила
і я дуже самовпевнено відмовилася:
«Я бачила рекламу. Це дитяча гра».
Це моє перше запитання
у грі «Угадай хто?», у віці 42 років.
Я сказала: «Гаразд. Це твій перший день на роботі».
Знаю.
Це не найгірше.
«Це твій перший день на роботі.
Приголомшена. Треба розібратися.
Постійно помиляєшся. Усі добрі,
але ти не знаєш, як довго вони це витримають,
бо ти постійно плутаєш їхні імена.
Час випити чаю. Ідеш у кімнату відпочинку.
Готуєш собі чай, щоб зібратися з думками й заспокоїтися.
Коли бачиш людину з таким обличчям.
Хочеш дати їй ляпаса?
Знаю.
Дженно на це сказала:
«Ні».
і «Ого».
І додала: «Слухай, Ганно, ми навряд читаємо обличчя однаково.
Що в цьому виразі тобі здалося гідним ляпаса?»
«Чудове запитання. Дякую, що спитала».
Я знову подивилася і сказала:
«Тут у багатьох такий вираз.
Зрозуміла.
Бачиш їхні зуби?»
На що Дженно відповіла: «Хочеш сказати,
вони усміхаються?»
Знаю.
Виявляється, я бачу загрозу в приязності.
Це може бути якимось чином пов'язано з моїм аутизмом.
Але це може бути пов'язано
з тими маминими великими вставними зубами.
Може? Природа проти виховання.
Ніколи не дізнаємось.
Під час пандемії у мене все було добре. Дякую, що спитали.
Моя душа не потребує багато взаємодій з людьми.
Соромно це визнавати, але мені й на думку не спадало,
що для Дженно, можливо, це був інакший досвід,
як в американки, яка опинилася в чужій країні під час світової пандемії,
застрягла в буші, я так це називаю.
Я про це не думала,
поки не почула одного дня, як вона розмовляє з моїми собаками,
щоб мало б стати тривожним сигналом.
Але чомусь не стало.
Вона сказала: «Дугласе,
до пандемії у мене не було часу на собак.
З тобою багато возитися.
Але тепер ти мій найкращий друг.
Знаю.
Джаспер був поряд.
Знаю.
Та нічого. Він рятує. Знає своє місце.
Це найбезглуздіший жарт перед лесбійською публікою.
Хіба ні?
Це як нападати на тварин-рятівників.
Еджлорде!
Я жартую. Я його люблю. Він мій принц-рятівник. Не хвилюйтеся.
Так чи інакше...
Я коли це почула, трохи розгубилася.
Мені це не сподобалося, бо я партнерка Дженно.
Я її роботодавиця.
А тут ще я дізнаюся з її розмови,
що я ще власниця її найкращого друга.
І я собі думаю: «Це недобре. Не до вподоби мені таке співвідношення сил».
Тож я одразу вирішила,
що мій обов'язок допомогти Дженно налагодити зв'язок із громадою.
Розумієте? Пізніше того ж дня ми вигулюємо собак
і Дженно йде попереду зі своїм найкращим другом Дугласом.
А я все ще тут,
майже зупинилася, бо це проблема. Це складно. Розумієте?
Це якийсь жарт, що я можу комусь допомогти в соціальному плані.
Тоді мені цього не вдалося. Не думайте, що ми до цього йдемо.
Проблему я не вирішила.
Я вирішила її за шість місяців. Вирішила. Випадково.
Це сталося, коли ми були на роздоріжжі.
У той невеликий проміжок часу,
коли думаєте, що це кінець.
А потім Омікрон.
Я була в супермаркеті
й побачила постер футбольної команди,
і подумала: «Ось воно.
Що краще допоможе американці адаптуватися в австралійському містечку,
ніж заняття невідомим для неї спортом?»
Я принесла постер додому
і запропонувала їй вступити в команду.
Вона сказала: «Ти зняла постер».
Я їй кажу: «Так. Факти. Інформація».
А вона: «Може, ця інформація ще комусь знадобиться?»
А я їй: «Не знаю, як там у них у команді все працює».
Але вона вступила в команду «Тигри».
Знаєте, яке в них гасло?
«Як ми можемо зазнати поразки?»
Не зрозуміло навіть про який час йдеться.
Ви кажете це перед грою, чи після неї?
Це мотивація, чи вам соромно? Чи це геніальне поєднання того й того?
Не знаю.
Блискуче.
Після першого тренування вона принесла
купу історій.
Я питаю: «Як пройшло?» А вона мені:
«Вони не називають це футболом.
Кажуть "футі".
І не дозволяється кидати футім'яча.
Але можна шльопнути ним у подругу».
«Я, - каже, - люблю боротьбу,
але коли чуєш свисток, треба відпускати,
або отримаєш 50-метровий штрафний.
Я не знаю, скільки це 50 метрів, для мене це пусті слова.
Я нарахувала сім рудих у цій команді. Здається, багато.
Троє запевняли, що вони рудуваті білявки,
але я цьому не вірю.
Це анекдот,
але лише 40% команди знає, хто ти така.
Іншим 60% цікавіша тема про картоплю».
Я коли слухала Дженно,
я зрозуміла, що мені так подобається
в історіях Дженно.
Бо насправді вона розказує не історію.
Насправді
це перелік фактів.
Я вийшла заміж за свого батька.
Авжеж.
І на відміну від моєї матері, я готова.
Мені це подобається. Я готова. Я люблю...
Вона збирає такі чудові факти.
Здебільшого актуальні. Деякі - неочікувані.
Є зовсім незрозумілі, але згодом стають актуальними.
Вона чудова. Але вона не лише збирає факти.
Вона факти складає.
Вона як Бранкузі.
Бо ти думаєш, що кудись ідеш.
А вона доходить до кінця і ти розумієш, що ні.
Це лише факти.
Мені подобається, бо не треба самій збирати факти
у нових ситуаціях.
Коли я в новому середовищі, я не збираю факти.
Я все поглинаю, ніби вбираю в себе,
і не відкладаю на безвік. Я просто розмокаю.
Я розмокаю і переповнююся. Мушу йти додому,
вичавлювати це все із себе і запитую себе: «Що це в біса було?
І чому там стільки зубів?
З Дженно я стала більш упевненою.
Знаю, що коли разом у новій ситуації,
вона збирає факти, а я потім вже все осмислюю.
І це чудово.
Тому я дуже хотіла, щоб вона пішла й зібрала більше фактів.
Я їй: «Ти маєш повернутися до тренувань». А вона: «Я вивихнула палець».
А я їй: «Як ми можемо зазнати поразки?»
Вона повернулася і сказала: «Ганно, це небезпечний спорт».
«Капітанка не грала, бо травмувала коліно під час гри.
Бо вже мала травму коліна, яку отримала поза грою.
На неї наскочила корова.
І це не був евфемізм, як я подумала.
Там була Шаз. Вона наразі не може тренуватися,
поки заїкання після струсу мозку не пройде.
Але вона однаково прийшла
на тренування і стояла на лінії розмежування.
Гадаю, вона так звана торговка,
бо на ній було багато всього, що впадало в око,
ще й капелюх з трактором.
Курила самокрутку, і це не наркотик.
Це сига, тобто сигарета.
Вона пила пиво в банці, його називають банковим.
Її ім'я Шеннон, але вони звуть її Шез.
На Лору кажуть Лоз. На Террі - Тез.
Замість «вибач» кажуть «виз».
А коли я почула від Каз, що вони кажуть «невідкладна» на Шез,
до мене дійшло.
Я знаю, що ви робите зі словами.
Я знаю, що ви, люди, робите зі словами.
Ви берете нормальне слово й відрубуєте хвіст на першому приголосному.
Той хвіст відкидаєте й додаєте З або О.
Ось, що ви робите.
Знаю.
Я сказала: «Так
Дженно».
А вона мені...
«Я думала, це для мене особливе».
І я їй відказала: «Ні!
Мій брат називає свою дружину Дженно.
Вони Бено й Дженно.
У мене вже є BANANAGRAMS».
Я вчуся.
Правда. Але вони дуже специфічні.
Якщо Джоді Фостер знову подарує мені BANANAGRAMS на день народження,
я знатиму, що робити.
От якби Том Круз подарував «Вгадай хто?» на Різдво,
я б, мабуть, дала ляпаса цій зубастій загрозі.
То було за пів року.
За пів року до цього я намагалася розв'язати цю проблему.
Дженно із другом Дугласом попереду.
Я байдикую. Джаспер борсається в кущах
й аж раптом знаходить маленького кролика,
і той вистрибує на стежку переді мною.
Він зупиняється, дивиться на мене, я - на нього.
Це був чарівний момент.
Наче там були лише ми самі.
Я подумала: «Боже мій, я Білосніжка».
А потім я усвідомила
і сказала: «О ні.
У тебе страху немає, еге ж?
А він такий: «Авжеж немає.
Я хворий».
Знаю. Гниють очі.
Я кажу: «Не сьогодні. Сьогодні невдалий день
для першого кролика моїх собак
та ще й хворого,
ще й Дженно сумує за домом, а я не знала».
Я цим не пишаюся, але я трохи підштовхнула його,
щоб прибрати зі стежки.
Він звалив конюшину під чагарник.
Я кажу: «Чудово. Вийшло».
Подивилася, Дженно не бачила і я собі видихнула.
Але бачив Джаспер
і зірвався з виглядом «не відпущу мого першого кролика».
Він дикун. Люблю його.
Він такий: «Я дістану...» А я така: «Іншим разом».
Я не била його.
Я його не била.
Моя нога майже не рухалась.
Він так вирішив.
Я хочу, щоб ви розуміли. Він вирішив набігти на мою ногу
і зробив це дуже сильно й дуже швидко.
І щойно він вдарив мене по нозі, я просто...
гепнулася.
Але я вчасно схопила його за ошийник.
І я видихнула.
Підіймаю голову
і бачу, що Дженно обернулася
і все це бачила.
Кролика вона не бачила.
Вона бачила, як я б'юся з собакою
і програю.
Вона підбігла до мене із запитанням: «Навіщо ти вдарила собаку?»
Я їй пояснюю: «Тут ще був кролик.
І технічно я його не била. Це було щось на кшталт перехоплення і...
А вона: «Що таке перехоплення?»
Це було до її тренувань.
І вона: «Що таке перехоплення?»
А потім додала: «Боже. Кролик».
Клятий кролик не знав про небезпеку,
тому думав, що він у безпеці,
і повернувся на бісову стежку.
Такий: «Якийсь шум. Що тут відбувається?
Потрібна допомога?
І так вийшло, що Дженно захотіла взяти кролика в руки,
а Джаспер хотів торкнутися кролика зубами.
Розумієте?
І далі все було дуже швидко,
але я вам розповім.
Я почну зі свого наміру,
бо він не зрозумілий.
Я лише хотіла взяти свою куртку
і накинути її на кролика.
Такий собі кокон з куртки,
щоб потім взяти його
та віднести до ветеринара на забій.
Він був засмучений, хворий. Він ось-ось мав померти.
Я - героїня. Розумієте? Пам'ятайте про це.
Це моя мантра. Я - героїня.
Може, я і є та людина.
Що ж, гаразд.
Я тримаю Джаспера за комір.
Я мала дотягтися до кролика, але дати собі фору,
бо в Джаспера чотири лапи й він добре на них рухається.
У мене лише дві ноги і вже ясно, що вони не дуже.
Тож я дала собі фору,
я відкинула його.
Знаю.
Але це не було типу: «Давай звідси. Тобі туди».
Ні. Я діяла, як метальниця диска.
Прямо як у 80-ті.
Як під впливом стероїдів.
Я бачу, як Джаспер летить, перебираючи лапами:
«Щойно я приземлюся, я повернуся. Я заберу того кролика».
Я розвертаюся, щоб добратися до кролика,
і тут ні з того ні з сього
Дуглас вирішив, що це вдалий день, щоб побути справжнім собакою.
Він з'явився нізвідки
і просто стискає кролика в смертельній хватці.
На очах у його найкращого друга.
Знаю.
Тож я зробила єдине, що вміла.
«Геть звідти, клятий дворняго! Ну ж бо! Кинь його!»
Він гарний собака.
Зробив так...
Але в Дженно й обох собак була така реакція:
«Хто ти в біса така?»
Кролик не помер.
Але тепер він боявся.
І почав волати.
Може, ви не чули, як волають кролі. Це не добре.
«Небезпечні мандри» - фільм не для дітей.
Маячня.
І понеслося...
В історії не буде кінця, якщо я не приб'ю кролика.
Я мушу вбити кролика. Це гуманно.
Рівень стресу зашкалює. Він скоро помре.
Він мав померти швидше...
Я - героїня. Гаразд.
Я знала, як це зроблю.
Там була колода. Я збиралася нею роздавити кролика.
Я - героїня.
Але я не хотіла, щоб бачила Дженно.
Вона достатньо побачила.
Тож я дала їй доручення.
Я сказала, що мені потрібна палиця.
То була неправда. Я знала, якщо попрошу про щось,
Дженно вдягне продюсерського капелюха й усе знайде.
Вона побігла. А я зраділа.
Я взяла ту колоду.
Річ у тім, що Дженно,
вона дуже ефективна.
А я - ні.
Вона повернулася в найгірший момент.
Я в цей момент робила так.
Навіть якби я передумала кидати колоду на кролика, я б не змогла це зупинити.
Імпульс і сила тяжіння взяли гору, коли я її побачила.
І коли я це зробив, я обернувся
і вперше в житті
я довго дивилася в очі
іншій людині.
Знаю.
Просто...
Витріщилася на неї. І така...
І в цей момент я була в зоні,
а тому я мала пересвідчитися, що кролик мертвий.
І не відриваючи погляду і почала...
Я заспокоїлася. Подивилася на Дженно і навіть я зрозуміла,
що то був вираз суму, може, смутку.
Я це побачила і це був розпач.
«Я була на її місці.
У мене були стосунки з убивцею кроликів».
Я цього не хотіла.
Я не хотіла цього для Дженно.
І я спробувала це виправити.
Я сказала: «Він був хворий. Я позбавила його страждань.
У нього був міксоматоз, по-нашому «міксо», бо ми граємося зі словами».
Цю хворобу завезли. Колоніалізм ніколи не був гарною ідеєю.
Якщо ти хочеш повернутися до Америки - лети. Я не хочу,
але ти сумуєш за рідними.
Ми можемо зачекати. Невідомо, наскільки це.
Ми сильні. Є Zoom. Жахливо, але ми впораємося.
Що ти хочеш, щоб я зробила? Що мені зробити?
Як мені правильно вчинити?
Що мені робити?»
Вона мені: «Припини».
«Не панікуй».
«Ким ти хочеш бути?»
«Твоєю дружиною».
Дякую.
Переклад субтитрів: Олена Гердова