Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ЗД-ВОКЗАЛ ПІТТСБУРГА Й ОЗЕРА ЕРІ
Цілі мого походу.
Знайти глибший зв'язок з природою.
Повстати з власного попелу, як клятий фенікс.
Отримати сраний сертифікат.
Радий, скоро шоста річниця нашого весілля.
Сумую.
-Чудово, є, дякую. -Є.
-Усе гаразд? -Так.
-Гаразд. -Добре.
-Зараз прийду. -Гаразд.
Я візьму. Дякую.
Вітаю, Гелен.
А тепер отак роби.
Привіт, сестричко. Добре, що ти його захомутала.
Даси йому спокій? У нього сьогодні весілля. І мені. Бо в мене теж весілля.
Знаєш, не можу, бо він узагалі тобі не підходить,
Джейк теж так думає…
-Що? -Хто?
Хто? Джейк, мій найкращий друг з восьмого класу.
-Ти погано пам'ятаєш? -Та ні.
Просто спиною стояла, не бачила. Привіт, ти як?
У мене все добре. Ти дуже… гарна.
Дякую.
Данкане, дякую за те, що робиш,
за оцю братерську опіку,
але це не обов'язково, гаразд?
Ми з Майком давно разом. А зараз ми ще й одружені.
Сьогодні наше весілля, у нас усе буде добре й у мене теж.
Дякую, але життєвого досвіду в мене більше, ніж у вас.
Ми не сильно за тебе молодші, Гелен.
-У нас досвіду досить… -П'ять років.
Знаємо, коли робимо велику…
-Не знову. Гаразд. -Мінус один!
-Отакої! Який рух. -Агов.
-Усе гаразд. -Усе добре?
-Допоможу. -Дякую.
Це була помилка, саме так.
Саме так.
Данкане?
Хтось бачив того, хто затіяв цю вечірку?
-До річки з дівчиною спустився. -Якою дівчиною? До якої річки?
Гелен, привіт!
-Привіт, ти як? -Привіт, Данкана бачив?
Маю ключі йому дати, він за домом на вихідних дивиться.
-Що там… Що там про Данкана? -Ти його бачив? Що?
Ти бачив Данкана? Він за домом наглядатиме. Дам йому ключі.
Вибач, я жодного слова не чую.
Бо музика надто гучна! Нащо так голосно вмикати?
Так, гаразд.
Хочеш вийти надвір?
-Так. Надворі хоч тебе чутиму. -Я не очікував тебе побачити.
Так, маю своєму брату-придурку ключі віддати.
Він пів години тому пішов зі своєю дівчиною до річки.
Якою дівчиною?
Моллі. Прикольна, тобі сподобається.
-Майк. -Досі з ним говориш?
Він часто дзвонить. Думаю, забуває, що ми розлучені.
Ясно.
Може, лишишся, вип'єш?
Ні, я завтра їду з міста.
-Годі тобі. Ще ж рано. -Хочу поїхати додому, речі спакувати.
Ага.
Знаєш, раніше ти такою веселою була.
-Перепрошую? Ти про що? Я і досі весела. -Я не це мав на увазі.
Ти геть і не здогадуєшся, наскільки я весела.
Гаразд, передаси Данкану мої ключі? Він за домом нагляне за моєї відсутності.
Хоча, хтозна, чи він узагалі пам'ятає.
Він догляне.
Так само як за Піклзом?
Та це була не його провина.
Він переїхав Піклза на своєму авто. Чия ж провина?
Але після цього пес ще років з десять жив.
Суть не в цьому.
-Радий був побачитися. -І я.
Але своєму другові можеш передати, що він кінчений.
Не буду.
ЩАСТЯ ДЛЯ ПОЧАТКІВЦІВ
-Привіт. -Привіт, Джейк передав мої ключі?
Так. Вибач за вчорашнє. Кави?
-З радістю. -Два цукру, без вершків.
Дякую. Я зараз цукор не вживаю, але дякую.
-Справді? Ніякого цукру? -Так, менше намагаюся його вживати.
Готова піти у відкритий світ, розмалювати його всіма барвами вітру?
Я бачив документалки про ведмедів, якщо одного зустрінеш,
то животик йому почухай. Вони таке люблять.
Клас, запам'ятаю. Не спали дім за моєї відсутності.
Не чіпай сукуленти. Поливати їх не треба.
Оті крихкі й завжди сухі.
Я написала, про що треба подбати.
Дотримуйся списку. Там є все, що потрібно.
Гаразд, так… Так серійні вбивці роблять.
Ти заламінувала. У тебе є ламінатор?
Не роби дурниць.
Може, ти б перестала мені життя ускладнювати?
Зроби щось правильно, і я перестану. Гаразд?
То оце й усе. Це і є ключ.
-Час дорослішати, тобі 35. -Зрозумів.
Я все роблю правильно. Я дорослий чоловік.
-Так. -Так?
-Технічно. -Так.
Ти просто прекрасно час проведеш. Тобі значки дадуть, друзів там знайдеш.
-Це похід для дорослих. -Риболовля. Так.
-Це не табір. -Так, значок за стрільбу з лука.
-Ніяких луків. -Ага.
Розважайся.
-Дякую, Данкане. -Усе буде добре.
Дякую.
-Я відповідальний. Типу того. -Так, я…
-Бувай. -Бувай.
Передай від мене привіт бабці Джіджі.
130 КМ НЬЮ-ЙОРК, КОННЕКТИКУТ ВИЇЗД 112 КМ ЛЕОНІЯ ТІНЕК
Джіджі, ти тут?
Я в книжковому клубі, скоро повернуся.
Схоже, вечеря для одного.
Мрійнице мила, для мене проснись
Чекають на тебе зорі й краплі роси
Жорстокий той світ відгукнувся у дні
Мрійнице мила, для мене проснись
Ура! Браво!
Сонечко, я така рада, що ти тут.
Я рада, що приїхала.
Ти така гарна, Джіджі.
Коли й хочу, не можу перестати чепуритися.
-Пошукаймо космічне сміття. -Так.
Знаєш, я його ніколи не можу знайти.
Придивляйся, звертай увагу на загальну картину.
Та ні, на те вона загальна.
Аби не придивлятися.
Як почуваєшся?
Так само.
Ні, ти тут, тож тобі краще.
Твоя правда.
Усе скінчено?
Так. Ми все підписали, печатки поставили, затвердили.
Я його понад рік не бачила,
але тепер усе офіційно, і мені знову сумно. Розумієш, про що я?
Узагалі-то, ні.
Твій дід помер, не дав мені змоги розлучитися. Козел.
Але ти все одно
підеш у цей божевільний похід?
Ти не хвилюєшся?
Ні, а чого мені хвилюватися?
Я до цього ще в походи не ходила.
Минулого разу, коли ми зефір смажили, то я мало дім не спалила.
Чого хвилюватися?
Я про це й забула.
Я сумую, Нейте.
-Привіт, Майку. -Гелен, привіт.
Вибач, що турбую. Можна приїхати?
Майку, я зараз не вдома.
Ось пасок безпеки, я в авто. Іду в похід.
Похід? Справді? З рюкзаками?
-Ага. -Клас, весело звучить.
Слухай, тепер ми нарешті розлучені,
і я зрозумів, що попри шлюб, я не був одружений.
-Ніби не брав участі у шлюбі. -Ага.
Ага, я розумію.
Гадаю, тепер я знаю, як це — бути у шлюбі.
Майку, мені час іти.
Маю класти слухавку. Передзвоню вже після походу, гаразд?
-Поговоримо, як повернешся. -Бувай, Майку.
Гаразд, бережи…
У мене в номері немає фена.
Він є в 16-му номері. Хочете туди?
Я не хочу в інший номер. Дайте мені фен.
Він прикріплений до стіни, його не знімеш.
Привіт. Теж у похід від «КВЛ»?
Слава Богу, ще хтось старший!
Я вже думав, що один такий.
Купка гидкої молоді з тими юними тілами й думками?
Хороша новина: ми є одне в одного. Погана така сама.
Я Г'ю.
Гелен.
На Г'ю я не змахую. Тато назвав на честь Г'ю Гефнера. Думав, що я мачо стану.
Чула це? А тепер він помер. Г'ю Гефнер, не мій тато. Той у Калабасасі.
Ось так. А тепер я ночую в цьому мотелі.
Це ж уже такий жах, правда?
Гаразд, Лулу, дякую, що нічого не зробила.
Постарайся зробити так, щоб тебе не вбили. Завтра початок.
Я щось через той дим хвилююся.
Та ні, це для атмосфери.
Люблю моторошні сезонні штучки
типу гарбузових прянощів.
Люблю таке.
Справді?
До речі, я у твоєму номері мононуклеоз підхопила.
Дуже дякую.
О сьомій вечора в конференц-залі караоке, я — ведуча.
Круто. Дякую.
Доброго ранку.
-Відмови від претензій підписали? -Так.
Гаразд, друзі, доброго ранку.
Прошу, сідайте, будемо починати.
Вітаю.
Гаразд, готуйтеся до, бляха, найкращих пригод у житті.
Мене звати Бекет, я буду вашим гідом і інструктором.
Позаду мене можете побачити карту нашого маршруту.
Наш маршрут — 82 кілометри Аппалачської стежки в Коннектикуті
й ще 50 кілометрів у штаті Нью-Йорк.
Лячно, але буде дуже гарно.
Під час походу відпочиватимемо ми відповідально.
Це основні принципи: ми не лишаємо слідів, готуємося, маємо план.
Цим ми зараз і займемося.
Засвоїмо принципи.
Вийдемо за годину їзди звідси, закінчимо на моїх улюблених Барвистих луках.
Але перед початком швиденько познайомимося,
щоб більше дізнатися одне про одного, тоді вже вдягатимемося.
Пам'ятайте, ці люди — ваша команда.
Кажіть ім'я і вашу мету походу.
Привіт, я Вінді, а не Венді. Вінді через «і».
Мені 28. Я щойно закінчила магістратуру, і я тут, бо природа — це моє життя.
Старший брат був тут минулого року, сказав, що класно.
Він зламав ногу, але, гадаю, це його провина.
Я його пам'ятаю.
-Це його провина. -Так.
Наступний.
Привіт. Я Г'ю.
І мені… років. Я досить дорослий, аби вік не обговорювати.
Вона знає, про що я.
Я амбітний актор.
Я люблю виклики, але ненавиджу розчарування.
Я тут, аби це побороти.
Хочу насолодитися болем і розчаруванням.
Гаразд. Це влаштуємо. Наступний?
Так.
Привіт, я Мейсон, мені 28.
Торговець товарами, живу як простий торговець, розумієте ж?
Я з дитинства ходжу в походи.
Тож я тут, аби попрактикуватися.
Якщо хтось має питання, то з радістю відповім.
Чудово, маєте питання, то мене питайте.
-Дякую. -Або мене.
Сідай. Ні, не тебе. Сідай. Дякую.
Наступний. Ти.
Гаразд.
-Питання: скільки тобі років? -Зараз не про мене. Ім'я, ціль походу.
Мене звати Гелен, я — вчителька англійської.
Живу в Піттсбурзі,
і я тут через своє розлучення.
Ми з колишнім розійшлися рік тому.
А розлучилися ми через зраду, довго жили окремо,
перш ніж розлучилися.
Але спогади наче сверблячка.
Ніяк не відчепляться, постійно поруч,
мені треба відновитися.
Ви не розумієте, але життя дуже важке.
У мене був викидень задовго до розлучення.
Тож сім'я, яку я завжди хотіла, просто розвалилася.
І ось я тут,
бо хочу перестати порушувати дані собі обіцянки,
хочу їх дотримуватися, тож…
І це — перший крок до багатьох обіцянок.
Гадаю, що кажучи це вголос, я саме це й затверджу.
Клас, просто чудово.
Можеш сісти.
Далі?
А ти?
Привіт, я Джейк.
Я був медичним працівником, лікарем, але більше цим не займаюся.
І я тут, певно,
з тієї причини, що й вона.
Щось ім'я не пригадаю.
Її звати Гелен.
Гелен.
Так. Слова Гелен мене справді вразили.
Іноді життя дуже важке, і ти маєш сам зрозуміти, як побороти труднощі.
Гадаю, тому я тут. Аби побороти труднощі.
Гаразд, чудово.
Далі?
Привіт, я Сью,
міленіалка,
я даю обітницю мовчання на час нашого походу.
Це поглибить відданість духовному світу.
Повірте, це буде нелегко,
бо, по-перше, я такого ще не робила,
по-друге, у старшій школі й коледжі я любила дебати.
Люблю посперечатися,
але з цього моменту я даю обітницю мовчання.
-Зараз починаєш? -Так.
Так. Ні.
Ну зараз.
-Гаразд. -Привіт.
Я Кейлі. Я тут, щоб побороти свій страх деревини.
Коли мені було вісім років, тато побудував нам зруб.
Але гідроізоляції не було. М'яко кажучи, там було незручно.
Коли дощило, то було відчуття,
ніби тебе поховали в темній дерев'яній труні.
Спогади так собі.
Тож…
Гаразд.
Тепер спорядження.
РЮКЗАКИ
СПАЛЬНІ МІШКИ
НАМЕТИ
ЇЖА СТІЛЬЦІ
РЕЧІ
Гадаю…
У тебе нове взуття? Тобі прийшла та пара, що ми прислали?
Прийшла, та я їх удома забула.
На щастя, ці підходять. Усе гаразд.
Ти — суцільна проблема.
Гаразд, друзі, ми вставатимемо на світанку,
проходитимемо від десяти до 20 кілометрів щодня.
Буде кілька днів, коли ми нічого не робитимемо,
але їх буде мало, тому насолоджуйтеся.
Кліщі — це проблема. Шкарпетки натягуйте високо, перевіряйте, чи немає кліщів.
Треба було розносити ті черевики, що ми прислали вам кілька тижнів тому.
Шкарпетки — важлива річ.
Якщо вони промокнуть, стопи стануть траншейними. Знімайте й сушіть шкарпетки.
Можете повісити на рюкзаки.
Спати в наметах будете по двоє.
Ви всі будете виснажені. Будете ненавидіти всіх навколо,
а ще пердіти будете капець як, ясно? Саме це робить з організмом сухпайок.
Це не похід для новачків.
Але в каталозі якраз було написано, що це похід для новачків, так?
Так і було.
Ви зрозуміли мене.
На середині шляху поповнимо запаси. Несемо необхідне. Ніяких шампунів.
І дезодорантів. Принесете — змушу вас їх з'їсти, ясно?
І, прошу, білизну не забудьте.
А що я?
Здивована.
-Я взяла білизну. Я… -Гаразд. Оце все.
Можете взяти зошит-щоденник й одну книгу для відпочинку.
Можете взяти телефон, але зв'язку не буде.
-Так? -А якщо щось станеться?
Є супутниковий телефон.
-Куди по-великому ходити? -Вертоліт вас на базу доставлятиме.
-Справді? -Ні, не зовсім.
Ми, як тварини й птахи,
для цього використовуватимемо земельку.
А наприкінці походу ми проголосуємо за того,
хто має отримати такий бажаний сертифікат найкращого туриста.
Протягом наступної години збираємо припаси, готуємо ранці,
а тоді йдемо вечеряти в «Ла Роса».
Це єдиний ресторан у місті.
Побачимося в автобусі завтра о шостій ранку.
Спізнюєтеся — у похід не йдете.
Нехай ігри почнуться.
-Гаразд. -Водій сказав, що буде?
Кейлі?
Гаразд, усі сюди.
-Упевніться, що все взяли. -Рюкзаки кіло з 50, легкотня.
Ти що забувся в моєму поході?
Твоєму поході?
Так, Данкан послав наглянути за мною?
Ні.
Ти маєш піти.
Я нікуди не піду.
Гаразд, сама все зроблю.
Сама?
З Бекетом і тими шістьма?
Я вже давно записався на цей похід. Доведеться мене терпіти.
Який же ти набридливий!
З цього моменту ми не знайомі.
Не говори зі мною, не дивися на мене.
Добре. Не говоритиму й точно не дивитимуся.
Жодного разу.
І коли проситимеш допомоги.
Круто, бо я не проситиму.
Клас, чудово.
Прекрасно.
А тепер зникни.
Усе зібрали?
Так.
Слухай, Бекете, мені здається,
що я дечого важливого досі не знаю.
Уважай, що курс дослідницький, учишся на ходу.
Ось, це допоможе.
Гаразд, мені просто здається, що я мало знаю як для новачка в походах.
Там усе є, ти зрозумієш.
А якщо ні?
Тоді загинеш.
Привіт.
Не розумію, чому немає кави. Без кави хочеться вбивати.
Буде складніше, ніж я думав.
Ти постійно таке кажеш.
Яке «таке»?
Що все жахливо, усе буде гірше, ніж ти думав.
-Так, вибач. -Що? Чому?
Я так часто роблю. Намагаюся позбутися цієї проблеми.
Мама думає, що справа в самореалізації.
Кажеш хороше — хороше стається. Кажеш погане — стається погане.
-Ага. -Я до акторства це застосовував.
Казав: «Я хороший актор.
Робота знайдеться. Я — Меріл Стріп».
Але не спрацювало. Я ж не Меріл Стріп.
Я продаю страховки. Тож…
Це чудова робота.
-Це була ніч… -А ось і пані Чаплін.
Сью, а як справи з мовчанням?
Почну завтра. Казала Кейлі, що це божевілля…
Ні, я ще кави не пив, тож і далі Кейлі розказуй.
Гаразд? Але я тебе люблю.
Кейлі, у нас закінчився бензин на узбіччі.
Доброго раночку, супермоделі.
Привітики.
Гелен, усе гаразд?
Аж ніяк.
Другу «Маргариту» вчора не варто було пити.
-Ти пила «Маргариту»? -Щойно ж сказала, що дві.
Хоч книгу взяла, щоб відволіктися?
Ні, я книги не брала.
Уже правила порушила. Книгу забула.
-Так. -Стукач.
Ні, я її не забула,
я спеціально її не брала, аби на природі зосередитися.
Гаразд.
А я взяв.
«Азійці-латиноамериканці: як філіпіно-американці
ламали расові устої».
І як же?
Вони їх ламали…
-Розкажу після прочитання. -Гаразд.
Я взяла підручник з психології.
Джейк теж приніс підручник, але він про китів.
-І про тюленів. -Про тюленів. Який він милий.
Поїде після походу їх вивчати в Нижню Каліфорнію. Божевілля.
Божевілля. Прямо з розуму зійти.
З розуму зійти. Це буде круто. Завжди можеш позичити мою книгу про китів, Ганно.
Мене звати Гелен.
Друзі, швидке опитування, що робити, якщо відчули попікання?
Розібратися.
Саме так, Еллен, попікання — початкова фаза мозоля.
Такого, як на тренуваннях.
Відчуєте попікання, станьте й полікуйте, інакше йти не зможете.
Для нас це — Нормандія.
Наш пляж Омаха. Ідемо 16 км. До страждань лишилася година.
Спіть, медитуйте, робіть, що забажаєте.
Зробімо це!
Ура!
Не забудьте пляшки, чашки й книги.
Ось ми й на місці.
Важкенький рюкзак.
-Так. -Застряг, дякую.
Г'ю, а ти швидше йтимеш чи й будеш так повзти?
Гарного вам походу.
Слухайте, друзі, час сходити до вбиральні.
А де вона?
Ось і вона.
Я піду з тобою.
Чорт.
О ні.
Ходімо, друзі!
Приготуйтеся до найкращого, бляха, досвіду в житті.
-А це ще що? -Боже, твоя нога.
-Усе гаразд. -Це кров?
Та не гаразд. Як це трапилося?
Серйозно? Ми ще навіть не почали.
Перечепилася, коли рюкзак вдягала.
Боже, у кого є аптечка? Джейку.
-Ходімо. Усе гаразд. Усе швидко висохне. -Висохне? Ти, схоже, артерію пробила.
Чуєте? У нас тут травмована. Зберімося.
-Море крові. -Не треба збиратися.
Це просто смішно.
Гаразд, лікарю. Ти ж спец у невідкладній допомозі, працюй.
Гаразд, гляньмо, як Джей-Дог чаклуватиме.
Спершу сядьмо.
Годі вам.
І як знайшла найгостріший камінь у лісі?
-Мені просто щастить. -Фігні ти натворила, Еллен.
Востаннє я порізалася, коли сходами піднімалася.
Не спускалася, а піднімалася.
Голову розбила, кров лилася.
-Як там щодо мовчанки, Сью? -У мене перерва.
Можеш відійти? Стань там.
Ти з тим дурнем нарешті розлучилася?
Так, розлучилася.
-Дякую, що спитав. -Ага.
Не знаю, що ти в ньому знайшла.
Гаразд, усе готово.
-Дякую. -Дивне місце для початку.
-Як на мене, тут гарно. -Ось.
Що ти робиш? Я впораюся.
Джейку, усе добре?
-З нею все добре. -Беріть рюкзаки.
-Готова? -Готова.
Готові!
Добре.
Так, ходімо?
Ідіть за мною, тримайтеся разом.
А тут деревини більше, ніж я думала.
Це ж ліс.
Сюди, будьмо командою.
А сухі шампуні теж не можна було брати?
Будь-які. Вони шкодять водоростям і бактеріям.
-Справді? Нас зараз це хвилює? -Обережно, кам'яниста стежка.
Постійно вгору йтимемо?
Це перший рівень веселощів, друзі.
-Оце кам'яниста? -А що на другому рівні?
Хвилинку, Мейсоне.
Та ну.
Я знаю, йти повільно — відстій, але в природі маємо працювати в команді.
Запам'ятай це.
За кілька кілометрів велика галявина. Пообідаємо там.
Тоді я пішов.
Молодці.
-Ще кілька кілометрів і обід. -Просто прекрасний день.
Так.
Нам дуже пощастило.
Пийте. До наступної зупинки ще три години.
Знаю, більшість цього не бачили, бо Еллен ззаду.
-Хто? -Я.
Чоловік у синьому.
-Привіт! -Вітаємо.
Вона наступила на дві колоди, що лежали на шляху.
Чого так не можна?
-Вони могли прогнити. -Так.
Хотів це сказати.
Гнила колода не витримає ваги. Можна зламати ногу й потрапити в лікарню.
Не роби так більше. На колоду можна сісти. Дупця широка, вага розподілиться.
-Її не зламаєш. -Вона змогла б.
Бекете?
Мене звати Гелен. З «г» починається.
Гаразд, збирайтеся. Ідімо далі.
Прекрасний середній темп, друзі.
Так собі похвала.
Скоро стемніє, може, облаштуймо табір?
Гарна ідея, а що на вечерю?
Рухайтеся.
Гаразд, гляньмо. Чудове місце для ночівлі.
У таборі немає ієрархії. Ми всі робимо свій внесок.
Джейку, відповідаєш за багаття. Вінді, розпаковуй продукти.
Мейсон, Сью, Г'ю, Гелен і я почнемо ставити намети.
А Кейлі просто…
Чекай.
Але серйозно, що на вечерю?
Якби продав під час буму у квітні,
то цінність міді для тебе впала б на два долари.
Треба закласти базу для неминучого спаду.
Металами займаєшся? Дорогоцінними? Чи макрорівень цікавить?
Я ще досі розраховую в голові.
Стривай, ти довго цим займаєшся?
Трейдингом? Роки чотири, річний прибуток десь у 25%.
Тож я змушую себе ходити в такі невеликі походи.
-Аби від столу відірватися. -Я теж.
Люди думають, що можуть здогадатися, чим я займаюся, із зовнішності.
Але я багатогранна особистість.
Гадаю… Ми всі можемо більше, ніж здається на перший погляд.
-Знаєте що таке ведмежий мішок? -У мене такий нижче пояса є.
Це коли вішаєш їжу двома деревами, щоб ведмеді не з'їли.
Так. І нащо?
Щоб ведмеді той жахливий сухпайок не їли.
-Так. -Щоб ведмеді до табору не підходили.
Саме так. Хапайте їжу й за мною.
Ми щойно сіли.
Боже мій.
Хто першим хоче мішок повішати?
Джейку?
Добре.
Практика б не завадила.
Мішок має бути на висоті три з половиною метри,
між двома деревами, між якими така ж відстань, нащо?
Бо ведмідь може залізти на дерево, спробувати дістати.
-Треба тримати мішок подалі. -Саме так.
Потрібно дві мотузки по 15 метрів.
Мотузки зроблені для таких пасток, тому легкі.
Гелен, можеш кинути пляшку води Джейку?
Потім прикріпи пляшку з водою до карабіна.
Тоді прив'яжемо ці дві мотузки до двох дерев,
а мішок висітиме.
Хай ведмідь їсть мою їжу, бо ми наче з дуговим зварюванням розбираємося.
-А я б поїсти зараз зварила. -Звісимо мотузки з протилежних гілляк.
-Цю візьму. Джейку, візьми цю. -Що сказав?
Зрозуміліше не стало.
-Гаразд, Бекете. -Гляньмо, що ти вмієш.
Покажи, що вмієш.
Майже.
-Ти впораєшся. -Спробуймо ще раз.
Ти впораєшся!
-Отакої! -Молодець.
Молодець.
Гаразд, знову, тобі вдасться.
Ніс, обережно.
Може, з-під пахви кинь.
Ти вже таке робив?
Так, звісно.
Ти впораєшся.
-Зберися. -Гаразд.
-Ось так. -Так.
-Ось так. -Так!
Вдалося.
Щойно мотузка висітиме, можна буде чіпляти мішок з їжею.
-Так? -То ми побачимо ведмедя?
Це ж дика природа. Може будь-що статися.
А як же великі бродячі собаки?
А це малоймовірно.
А якщо ведмідь скажений?
-Тоді це кінець. -Кінець чому?
-А він не може перегризти мотузку? -Ну, це теж малоймовірно.
Але якщо скажений ведмідь наполегливий, то ви будете мертві, а він ситий.
Тому коло життя так і називається.
-Муфаса. -Джейку? Станеш туди?
Піднімемо мішок.
Гляньмо, як це працює.
По черзі руками.
Він же неважкий, має бути легко підняти.
Тепер прив'яжи мотузку, аби закріпити.
Бачте, це легко.
Так. Друзі, уже темніє.
-Ходімо до табору. -Так.
СКАЖЕНИЙ ВЕДМІДЬ? 2 ДЕРЕВА, 3.5 МЕТРИ?
Я…
У мене пальці замерзли.
-Так швидко холодно стає. -Це точно.
-Не звикла до такого. -Мила, я з Каліфорнії, теж не звикла.
Усе гаразд?
Так, як завжди. А ти як?
Я дуже сумую за мамою.
Знаю, усі ми сумуємо за мамами.
Так.
І чого сумуєш?
Ми з нею найкращі подруги. Ми майже щодня говоримо.
Ти близька з мамою?
Моя бабуся Джіджі виховувала нас із братом.
Зрозуміло.
Можна спитати, що з мамою?
Довга історія, а я вже втомилася. Не думаю, що варто про це говорити.
Та ні, усе гаразд.
Накинула оком на когось з нашого табору?
Оком накинула? Отакої.
Вибір невеликий, так же?
Справедливо. Я сама собі дивуюся,
бо не знаю, що зі мною відбувається,
але я запала на Джейка.
Він такий милий, класний,
знаєш, узагалі не слабак.
А ще він — лікар.
Так, він казав. Казав, що був лікарем.
Але вже ним не працює.
Тож він швидше ледар, а не лікар.
У мене склалося враження, що він просто відпочиває.
Та якщо й ледар, але він їздить у мандри, китів вивчає.
То ти не вважаєш, що він здурів?
Дорослий чоловік їде китів вивчати.
Наче йому вісім років.
Гадаю, він крутий.
Точно ні.
Як на мене, круті чуваки не їдуть морське життя досліджувати.
Але…
Не знаю, мені він здається дивним.
-Ну добраніч. -Добраніч.
Так, хот-дог?
-Доброго ранку. -Привіт.
-Чорт забирай. -Провалилася.
Привіт, Джейку.
Так, тримай.
Голова болить?
Так, раз ти вже помітив.
-Пий більше води. -Ага.
-Якщо гірше стане, випий знеболювальне. -Ага.
А ще в тебе якась туга шапка.
-Усе гаразд. -Кави, Еллен?
Звісно. Мене звати Гелен, з «г».
Справді, Гелен?
З «г», Гелен.
Дякую.
Допоможеш з пов'язкою на нозі?
Так, звісно.
Сядеш на камінь?
-Я візьму аптечку. -Гаразд.
Чому кава така смачна?
Не знаю. Я вмію готувати каву?
Чула вже я, що ти крутий.
Що, якщо ти такий крутий, чому на шиї стільки окулярів?
Упевнений, що їх досить?
Ага. Така зла, що я тут, що глузуєш з моїх окулярів?
По-дорослому. А з окулярів Г'ю глузуватимеш?
-Ні. -У мене далекозорість, іноді ці потрібні.
Це окуляри від сонця.
Так, сонце ж тут таке яскраве.
А ще проблеми з зором уночі. Пофіг, нащо тобі це?
З коліном усе гаразд.
У мене є мозолі, але якщо даси мені ту хрінь, то я впораюся.
Прямо мозолі?
Ти що, не записувала?
Записувала. «Розібратися з ними» раз п'ять написала.
Але я вчасно не розібралася.
Байдуже, давай усе, я впораюся.
Покажи мені.
Чорт. Наче у фільмі жахів. Чого ти мовчала?
Бо після ситуації з коліном і того, що я відставала, не хотіла затримувати.
Та він не… Я сильна, навіть болю не помічаю.
-Справді? -Так.
Гелен, у тебе депресія?
Ти про що?
Чому ти тут?
Певно, через те, що й ти.
Це неможливо.
Гаразд, я тут, бо хотіла прийняти новий виклик,
вийти за межі своїх можливостей,
розпочати життя з нового аркуша.
Чекай, тепер інша нога.
Знаєш, люди постійно важко травмуються в таких походах.
Знаю, але тут змінилося керівництво.
Ти зараз про Бекета?
Ти його керівництву довіряєш?
Ті 11 папірців про відмову від претензій не насторожили?
Ні, я хочу отримати сертифікат.
Пощастить, якщо виживеш.
Ні. Отут ти помиляєшся.
Ти думаєш, що говориш зі старою вчителькою-невдахою,
яка йде спати о пів на десяту, але я не така.
Я — нова, вдосконалена Гелен, що плює в обличчя небезпеці
й пісяє в лісі.
Гидка ж нова Гелен.
Так. Так і є.
Було… Вибач, казав про зір уночі?
Та…
Нічого. Просто нікому про це не кажи.
Чому ні?
-Я медогляд не пройшов. -Здурів?
Ми вночі не йдемо. Тому байдуже.
Ти саме казав, як же тут небезпечно, а це для того, у кого зір відмінний.
Так, як і тобі, мені треба було кинути собі виклик.
У вас усе гаразд?
-Так. -Усе чудово.
-Та ви знущаєтеся. -Усе гаразд.
Друзі, слухайте.
Гелен з «г» у перший день натерла чотири мозолі.
Боже. Знову те саме.
Частково маємо Мейсона в цьому звинувачувати. Чому?
Тому що такі супертуристи типу Мейсона
тиснуть на не супертуристів типу Гелен.
Такі, як Мейсон, така ж причина травмувань, як і Гелен.
Чуваче, серйозно?
Тут лише я травмувалася.
Не будьте, як Мейсон.
Майте позитивне ставлення, працюйте в команді. Не будте, як Гелен.
Якщо відчуваєте, що попікає, я вже це пояснював в автобусі.
і до того, як сіли, і коли вийшли…
Розберіться. Одразу ж.
Гелен з «г», ти поясний ремінь застібаєш?
Боже мій.
Туристи, 80% ваги вашого рюкзака має припадати на стегна,
а не на плечах, ясно?
Тож затягніть пояси, інакше ви швидко втомитеся.
Мені приємніше, коли кажуть, що я правильно роблю.
Зроби правильно — скажу.
Я вже таке чула.
Гаразд. Валимо звідси, друзі.
Сьогоднішні 16 км легенькі.
Час вигадати пригодницькі прізвиська, і не вам їх обирати.
ГІЛКА
МЕРІЛ
А я сказав…
Привіт.
Гляньте, хто приєднався до вечірки.
Дай п'ять.
ДУГІ
ДЛЯ ЗБЕРІГАННЯ ЇЖІ
Так.
КАТАСТРОФА
Сьогодні в нас похід.
ВОЛЛ СТРІТ
Привітики.
Привіт.
-Готові? -Так.
ЧАПЛІН
Поширені в листяних лісах східної Канади.
Так цього уникаєш, а тоді рушаєш уперед.
-Так, я… -Схоже на тебе.
Певно, так.
Бекете, маю дещо спитати.
Брат казав, що ногу зламав, коли грав каменем у футбол.
-Правда? -Чиста правда.
Твій брат — справжня скалка в дупі.
ДОК
ГАЛЬМО
То ти щастя вивчаєш?
Так.
Психологія зосереджувалася на проблемах, типу неврозів, патологій та розладів.
Але сама ідея — проаналізувати лажові моменти життя, аби подолати їх.
-Так. -А я вивчаю, що люди правильно роблять.
Як усе роблять щасливі й врівноважені.
А в цьому є логіка.
Друзі, дві хвилинки, щоб попити.
Якщо хочете, то перекусіть.
Гаразд, схоже, ми не сідаємо.
Щодня перед сном я записую три хороші речі, що сталися.
-Одна з вправ, які я досліджую. -Отак стаєш щасливою?
Типу того. Назви три хороші речі, що сьогодні сталися.
Так, Вінді, я не можу назвати три хороші речі.
Стає холодніше, газ на торгах падає,
я знову вип'ю білого винця, і мені без дезодоранту нормально.
-Чудово. -Те, що треба.
Гаразд, Гелен, твоя черга.
Гаразд. Я рада, що ми зараз про це розмовляємо.
-Один. -Добре.
Вівсяна каша цього ранку була вже не такою гумовою.
-Погоджуюся. -Добре подумай.
Я згадала.
Класно прокидатися зранку, обличчя холодне від гірського повітря,
а спальний мішок тримає тіло в такому ніжному теплі.
Мені подобається.
-Чудовий пункт. -Неймовірно.
А ти, Вінді?
Гаразд, сьогодні…
Гляньмо. Кава на вогні зранку була смачна.
-Обсмажка класна. -Чудово.
Запах моху в лісі.
-Те, як печуть м'язи, коли ми йдемо вгору. -Оце ні.
-Печуть ще і як. -І те, що повітря таке свіже.
Надто добре тобі вдається.
Я практикувалася. Та й це мій бойовий клич.
«Цінуй усе!»
Мій бойовий клич: «Поплачеш у подушку, Кейлі!»
Кейлі.
Мій, мабуть: «Та звали звідси!»
Але «цінуй усе» прикольний.
-Використовуй. -Гаразд.
Рухаймося, друзі, нам треба йти.
Добре.
Навіщо ти це робиш, Сью?
Нащо зберігаєш обітницю мовчання? Ти ж балакати любиш.
Жінки мають говорити.
Краще б Мейсон дав обітницю мовчання.
Ти маєш говорити. Ні, ми впораємося. Зберися.
Ще тиждень. Ми впораємося.
Добре.
Ні.
-Я не можу більше. -Не віриться, що ти досі це їси.
З'їв би щось із «МакДональдзу».
-Дякую. -Прошу.
Нащо ти тут?
Не кажи, що це перспектива росту. Ти ж не бегонія.
Що?
Бегонії щороку пересаджують для росту.
Господи.
Вибач, більше без жартів про квіти.
Нащо я тут?
Гадаю, мені набридло
в собі розчаровуватися.
Розумієш?
А ти?
Схоже на те саме.
Хотів кинути собі виклик. Побачити, що я чогось вартий.
Хотів, щоб у мене було про що розказати,
крім того, чим я щодня займаюся.
Я міг би багато чого досягнути. І коли я йшов тим шляхом, то…
Звернув не там, шляху назад не бачу.
Тепер я розумію, що вже запізно.
Ні, Г'ю, це…
Усе гаразд.
Це правда.
Знаєш, я змирився з цим,
радий, що можу це вголос сказати.
Ну…
Я знаю, як це.
Так.
Меріл, наша черга мити посуд.
Уже йду!
Кейлі. Дякую.
Боже мій.
Що?
Чого постійно витріщаєшся? У мене щось на обличчі?
Ні.
-Не зважай. -Добре.
Гелен, обережно.
Я обережна.
-Аж ніяк. -Та що з тобою?
Коли ти щось дурне чудиш, то хтось має тебе рятувати.
-Чого ти постійно когось рятуєш? -Ти про що?
-Ти в Каліфорнію їздив дельфінів рятувати. -Ти це пам'ятаєш?
Пам'ятаю, то ти тоді поводився, як герой,
і зараз його вдаєш.
Ні, я не… І то були морські леви.
Гаразд, але я тебе наскрізь бачу. Щоб ти знав.
Ти такий скромний, нехвалькуватий лікар,
який любить зерновий хліб, управний в природі
і дивиться на нас згори як на дурнів.
Не дивлюся згори. Ні на кого уваги не звертаю, крім…
Краще б ти сказав, що думаєш, а не так на мене витріщався.
Добре.
Ти надто чудова для нього.
Ти це хотів сказати?
Так.
Тут, у лісі, у цю мить,
саме це ти хотів сказати.
І чому, думаєш, треба мені таке казати?
Бо я не хочу… Щоб ти до нього повернулася.
А нащо мені?
Це я маю спитати.
Як ти смієш думати…
що можеш зі мною говорити про мій гівняний шлюб.
Якби ти прожив моє життя, зробив ті ж помилки,
і ти… Став на моє місце, тоді й міг би щось казати,
але до того часу не лізь не у свої справи.
Не треба мене рятувати. Дуже дякую.
Знаєш чому? Бо я сама рятую себе. Тож годі це робити.
Гаразд, завтра ми відійдемо від плану.
Ми багато пройшли за десять днів, тепер розділимося.
Перевіримо ваше вміння орієнтуватися.
Підемо тим же шляхом, а за пів години розійдемося, зустрінемося на вечері.
Шлях легкий, рюкзаки повністю запакуйте.
До заходу сонця поверніться, щоб табір поставити.
Боже… А можна лишити табір так?
-Ми йтимемо парами, як у наметах? -Боже, надіюся, що ні. Скажи…
Розділимося групками відповідно до швидкості.
Четверо найшвидших і четверо найповільніших. Окрім Мейсона.
-Ти підеш із повільнішою групою. -Та ну.
Ти навчишся працювати в команді так чи інакше.
-Тепер спати. Спакуємося на світанку. -Чекай.
Годі тобі. Можна це обговорити?
Повір, я б з радістю це обговорив.
Обговорення завершено! Ми — команда.
Забирай назад, а тепер туди. Так, усе гаразд.
Побачимося за вечерею.
-Бувайте. -Бувайте.
Пресвята Богородиця, Матір Божа, це що?
-Це папірець? -Що?
І як ти стомлюєшся?
Серйозно?
Це сміття? Усі в коло.
Скільки разів ми говорили про повагу до природи?
Ніяких слідів?
«Знайти глибший зв'язок з природою.
Повстати з власного попелу,
як клятий фенікс.
Отримати сраний сертифікат».
Мило. Скажете, чиє це?
Хто-небудь?
Ніхто?
Що я казав буде, якщо я сміття побачу?
-Ти казав, що здурієш. -Так!
Боже мій.
Мало не забув.
Бекете, чекай.
Кілька глибоких вдихів. Вдихни глибоко.
Усе навколо нас легкозаймисте.
Я хочу вам донести, що світ — не ваш смітник.
Що він робить?
-Ще раз і я тут все спопелю. -Не знаю.
-Ти що робиш? -Це не…
Перша група, 30 секунд!
Вінді, мені потрібна твоя допомога.
-Хтось підніме той папірець? -Він усе ж збожеволів.
Ще комусь подобається?
-Як клятий фенікс? -Я не буду про це говорити.
Гаразд. Слухай…
Хотів вибачитися за вчорашній вечір. Це було…
Не хвилюйся. Забудьмо про це, ти теж вибач.
Ось. Може, цього дотримуватимешся?
Але поки не читай.
-Зробімо це! -Чому?
Пів години порізно, друзі.
А ти чого дотримуватимешся?
Щось вигадаю.
Чуваки, чекайте.
Гадаю, Вінді сильно на Джейка запала. Та й хто не запав би?
Гадаю, вони були б чудовою парою.
Справді? Бо між вами якась напруга, цікава якась атмосфера.
Та ні.
Насправді ми знайомі. Він — друг мого молодшого брата, я багато років його знаю.
І ми обидва записалися сюди кілька тижнів тому, не знаючи, що інший записався.
Гаразд. Не віриться, що ти це зараз кажеш.
Коли ми були в «Ла Роса», він сказав, що за день записався.
За день до зборів?
Так.
-Дивно. -Так.
Не знаю.
Гелен, допоможеш мені?
Уже йду.
Якщо поцілунок триває дві секунди, то це рахується?
-Не бачив, щоб вони цілувалися. -Я бачила.
Ви бачили якісь позначки?
Які ще позначки?
Який же жах.
-Що? -Джейк зайнятий, а він найкраще цілується.
-Не віриться, що досі про це говоримо. -Попиймо води, друзі.
Звідки знаєте, що добре цілується?
-Вінді казала. Він її лише цілував. -І після цього з гри він вийшов.
-Любов з першого поцілунку. -Боже.
Так не працює.
-Може, годі про це говорити? -Між ними пробігла іскра.
В нього й дерево втріскалося б.
-Так. -А чого б це він зайнятий?
Він з Вінді. Вона в нього закохалася. Певно, і він в неї.
Але це не підтверджено.
Вони обоє люблять вівчарок, вафельні фрі, вітрильний спорт і вино…
Кейлі, це всі люблять, особливо вафельні фрі.
-Її пригодницьке прізвисько так собі. -Катастрофа?
Вона така розумна. Назвати б її…
Грамотійка.
Це тупо.
Мудрагеля?
Ні, не дуже.
Вони чудово ставлять пастки на ведмедів і люблять вино. Чого вони ще не одружені?
Чекай. Люди зустрічаються, тоді закохуються.
Мейсон має відлити.
Фу. Краса ж яка.
Гаразд. Чекайте, у мене є карта.
Так, допоможи мені, Мейсоне.
Але ти ж не знаєш, які батьки насправді? Не знаєш так, як їхні друзі дитинства.
До того часу, коли в них з'являєшся ти, вони повністю змінюються.
Тонуть у дорослому світі. Так сумно.
Так, сумно.
Кейлі не змушуй мене в лісі плакати, Боже.
Ми темп наберемо чи так і йтимемо?
Мейсоне, перепочинь.
-Та ну. -Я вже зголоднів.
Г'ю, а можна карту?
-Ми знову спиняємося? -Чого вода смакує, як бургер?
Боже, смакота. Так бургер хочу.
-Ні. -Гімнастична колода.
Ми мали перейти цю гору.
Треба було повернути ліворуч.
Я завжди хотів бути гімнастом,
але казали, що я надто гладкий, щоб вчитися…
Боже, Г'ю?
-Боже мій! -Г'ю?
-Ні! -Усе гаразд?
-Г'ю? -Г'ю?
-Усе добре? -Ні. Він знепритомнів.
-Ні! -Треба зняти рюкзак. Мейсоне!
-Мейсоне! -Чуваче?
За той бік візьмеш?
Раз, два…
Гаразд.
-Кейлі, припини. -Вибач.
Стояти зможеш?
Ні, не думаю.
Лежить обличчям вниз. Не можна так його лишати.
Чекайте, ні! Усе гаразд!
Гляньте в довіднику, гадаю, можна так і лишити.
Я його весь читала, там точно такого немає.
Треба переміщати поранених?
Не думаю, але так лишити ми його не можемо.
-Знаю. -Гаразд.
Візьміть його за плечі, а я — за ноги.
-Мейсоне, допоможеш? -Знаєте що?
Мені вже набагато краще.
-Лишіть так. З головою все добре. -Усе буде добре.
-Намастіть шию кремом від засмаги. -Перекинемо, як млинчик, на дорогу.
-Гаразд, готовий? Один, два, три. -Ні!
Одна нога довша за іншу?
Так, вона зламана.
Треба зробити шину.
Кейлі, візьми дві довгі палиці, а Сью — сорочку.
-Боже! -Ногою можеш ворушити?
Я почув тріск.
А це недобре.
-Нащо ти став на колоду? -Палиці є.
Не чув, як Гелен сварили?
-Бекет мільйон разів казав. -Зафіксуй ногу…
Так, Сью? На ситуацію краще глянь.
А там віслюк.
Там віслюк?
-Гаразд, ні… У нього галюцинації. -Можна другий з великою картоплею фрі?
Хто піде по допомогу?
-Ти. -Ти.
Я ноги не відчуваю.
Це просто…
Ось довідник. Тут відповіді на всі питання.
Повернуся якнайшвидше.
А якщо він помре?
-Не помре. -А якщо й далі про віслюків торочитиме?
А таке може бути.
Усе буде добре, Г'ю.
Я рейкі володію.
Гаразд, я за допомогою, лишайся з Кейлі й Сью.
Вибач. Я не знаю, що сталося. Я…
Усе гаразд.
Встановіть намети, розкладіть спальники,
спіть по черзі, щоб хтось був постійно з ним поруч.
Бережіться, будьте в теплі, працюйте разом,
я повернуся до вас.
Ви впораєтеся.
Гаразд, Гелен, ти впораєшся. Ти прочитала довідник.
Тобі допоможе мапа.
До стежки.
Треба щось придумати.
Це не через те, що вони повільні.
Щось не так.
-Минули години. -Так.
-Треба скласти план. -Знаю.
-Я не можу просто сидіти. -Знаю, але нічого не вдіємо. Надто темно.
Якби зайшли не в той поворот, то вже б повернулися.
Найгірший варіант. Знайдемо їх завтра. Щойно…
-Привіт. Я вас знайшла. -Привіт.
Де, бляха, була?
Ми пішли не туди, заблукали, Г'ю впав, він травмований.
Сильно?
Він став на колоду.
Скільки разів я казав не ставати на колоди?
Так, я знаю, багато разів казав,
але в нього нога провалилася, він передом впав, у нього шок.
-Г'ю був при свідомості? -Так. Знепритомнів, коли ми його рухали.
Нащо рухали?
Він висів над колодою. Я поклала його на спину, наклала шину.
Молодець.
Яким він був, коли ти пішла?
Блідим, а ще він спітнів.
Треба його забрати.
Ні, надто темно.
Перше правило порятунку — сам жертвою не стань.
Заберемо зранку.
Ти молодець.
-Завтра його заберемо. -Серйозна травма.
О п'ятій ранку до табору дійдемо. Не снідатимемо.
Поїсте, коли ми з Джейком про Г'ю дбатимемо. Важкий завтра день.
Лягайте спати, думайте про свою людину.
-Завтра її допомога знадобиться. -Звучить непогано.
Іди сюди.
Голодна? Кави хочеш?
-Так, було б чудово, дякую. -Так.
Чесно кажучи, я трохи шокована.
Усе сталося так швидко, він упав.
-А Мейсон просто… Дякую. -Так.
Мейсон ніби відключився. Отак сталося.
-Не знаю, що з ним. -Так.
Добре, що ти тут.
Так, дякую.
Не можу заснути.
Вибач, що не даю тобі спати.
Усе гаразд. Я теж не можу заснути.
Про що це Бекет казав? Потрібна буде допомога нашої людини?
Ми робили вправу,
у якій він сказав подумати про людину,
яка нас любить і вірить у нас.
І якщо в якийсь момент стане важко,
то треба буде звернутися до цієї людини в себе в уяві,
щоб знайти сили йти далі.
То хто твоя людина?
Моя мама.
Так, твоя мама класна.
Вона завжди запам'ятовувала імена всіх.
І вона готувала найсмачніший торт без випікання.
Так, вона досі його готує.
А ти? Кого б ти згадала?
Мабуть, Нейтана.
Ваш брат, що загинув?
Ти про нього знаєш?
Знаю, що стався нещасний випадок,
але Данкан ніколи мені більше не розказував.
Так.
Ми були дуже близькі. Усе робили разом.
Будували фортеці. Грали в…
Просто…
Довго розказувати, а ми спати збиралися.
Ні, усе гаразд. Я з радістю послухаю.
Йому щойно виповнилося п'ять, а мені було шість,
ми були в домі біля озера, у друзів батьків і…
Нейтан дуже хотів подивитися на човни, він їх обожнював.
Благав мене
сходити з ним на причал і…
Я хотіла залишитися в будинку,
дивитися фільм з іншими дітьми й…
А він пішов.
Але я не помітила, ніхто не помітив. І…
Його знайшли пізніше ввечері.
Який жах.
Мені шкода.
Звісно, я постійно думаю, чому тоді не пішла з ним?
Чому я не змусила батьків забрати його?
-Тобі було шість років, так? -Так.
Так, я все розумію,
але це нічого не змінює.
Данкан багато хворів.
А мама просто… Вона не могла впоратися.
Тоді батьки розлучилися, а тато пішов від нас.
А потім мама якось привезла нас до Джіджі.
І не повернулася.
Вона мені пише.
Надсилає мені смс, питає, як я.
А я завжди відповідаю: «У мене все чудово».
Бо в тебе завжди все чудово.
Не думаю, що хоч колись у мене так було.
Але втрачати близьких я мастак.
Я втратила Нейтана, батьків, а тепер…
-Але Данкан з тобою. -Так.
Він не просив, щоб його народжували.
Його, як і тебе, жбурнули в цей гівняний світ.
Так, але я дуже зла на нього.
Знаю, це несправедливо. Знаю, але…
Він не пережив того, що і я.
Він не носить цей камінь на плечах. Це…
Але батьки і його кинули.
Так.
Гаразд, завтра важкий день.
Треба поспати.
Ти цілувався з Вінді?
Так, цілувався, але… Ми грали в «Правду чи дію».
«Правда чи дія»?
Тепер усе зрозуміло.
Зачекай. А яка тобі різниця?
Це ж ти зі своїм колишнім теревениш. Наче ви…
Він мені дзвонить.
Так, а ти відповідаєш.
Ти лише й кажеш, що цей розрив ніяк тебе не облишить,
що він не відпускає, але я цього не бачу.
Я бачу, як ти тримаєшся за нього й за колишнього.
Гаразд, просто, знаєш,
я ні за кого не тримаюся,
я ж можу просто поговорити з людиною,
яка була моїм партнером, без будь-яких…
Якщо… Звісно, якщо це не щось більше.
Чому ти зараз ніби ревнивий хлопець?
А ти ніби ревнива дівчина?
Знаєш що?
Відтепер уперед, цілуй будь-яку двадцятирічну кралю, у якої губи є…
-Одну. -А з колишнім-невдахою говоритиму.
Чи з будь-яким невдахою, а ми одне одному не надокучатимемо.
Гелен.
Не зважай. Забудь про це, добраніч.
Гаразд, не знаю, чого чекати на місці, тому всі зберігаємо холодний розум.
-Чекайте, знаєте що? Гелен? -Так?
Ти надала допомогу Г'ю, налаштувала Мейсона, Сью і Кейлі,
знайшла шлях до нас. Сьогодні ти нас ведеш.
Гаразд.
Молодець.
Молодець, Гелен.
Гаразд, зробімо це.
Я так довго кохала тебе
І в милій компаній твоїй Зелені рукави коханням моїм стали
Дай ножа, скінчу страждання.
Зелені рукави бажанням моїм стали
Рукави зелені, ви були
Боже мій.
Гелен? Гелен!
Дякувати Богу.
-Привіт. -Боже. Ти повернулася.
Так, звісно. Ви молодці.
-Привіт, медбрате. -Гляньмо, що в тебе.
Нарешті побудемо наодинці.
Шкода, що з іншої причини.
Він сам на цій нозі звідси не вийде.
Так.
Гаразд. Треба зробити носилки для Г'ю. Маєте мотузку для пастки?
Ви троє. Знайдіть дві палиці по два з половиною метри.
Такі, щоб його витримали.
Мейсоне, дай мені три куртки.
Уперед, працюємо, друзі!
Гаразд, зустрінемося там за пару годин, дякую.
Усе гаразд. Ми тебе витягнемо.
-З тобою все буде добре. -Гаразд.
Найближча стежка за три кілометри на схід. Там буде швидка.
Повторимо. Мейсон, Гелен, Джейк і я візьмемо Г'ю і найважливіші речі.
Рюкзаки тут лишаємо, на шляху назад заберемо. Я візьму сумку Г'ю.
Вінді, Кейлі та Сью несуть їжу й засоби гігієни
до табору на Барвистих луках. Побачимося на вечері.
Завтра ми відпочиваємо. Будьте обережними.
-Бувайте! -Бувайте.
Щасти, люблю тебе, Г'ю.
Як він?
Йому дуже боляче. Він сказав, що Гелен — його героїня.
Ти вчинила правильно, Гелен з «г». Молодець.
Можна секундочку? Я маю налаштуватися.
-Ви готові? -Дивися на мене.
-Не зводь з мене очей. -Раз, два, три.
Руки не згинайте, так легше нести. Гаразд?
Чудово.
-Готові? Ходімо. -Зробімо це.
Я не знав, мені сказали
Нашому Бекету 12 років
Так, дуже смішно.
Телик зламався, авто заглухло
А тепер у ліжку незнайомому
-Що? -Дивно таке казати.
«Дев'яносто дев'ять пляшок»?
Час швидше спливе.
Дев'яносто дев'ять пляшок пива на стіні
Дев'яносто дев'ять пляшок пива
Усе гаразд?
Віднесіть мене у спа.
-Як тримаєшся? -Усе добре. Руки болять.
Гляньмо. Так.
-Ще трохи. -Агов!
Г'ю, швидка тут. Ми так близько.
-У вас вийшло. -Не допоможеш?
З тобою все буде добре.
Побачимося в місті. Бережи себе.
Ти теж.
-Привітики. -Привітики.
Гелен, я з упевненістю можу сказати, що з нашої групи
тебе я найменше ненавиджу!
Ти це кажеш лише тому, що накачаний знеболювальним.
Так, але це правда.
Ти дуже класна.
А ще порада. Якщо він тобі подобається, то скажи йому.
Гелен, тут усе втрачає сенс.
Ми ніби в космосі.
Справжнє життя на паузі.
Насправді я не на каталці зі зламаною ногою.
Я вдома, у ліжечку. І будь-якої хвилини я прокинуся.
Слухай, він — найкращий друг мого молодшого брата.
-Багато в чому сенсу немає. -Гелен.
Казала, що хочеш нове життя. Почни його з цією милої дрібниці.
До того ж я певен, що він вважає тебе феніксом.
То всі знають, що список мій?
Так.
-Так, готові. -Молодець, солдате.
Не забувай, це не наша відповідальність.
-Мій адвокат напише. -Ти підписав папери.
Гелен, не забувай про крем від засмаги.
Ознаки старіння не спиниш, але захист не завадить.
Дякую. Їдь уже.
Бувайте!
Приємно, правда?
Що?
-Те, наскільки ти виснажена? -Так.
Гаразд, друзі, назад до табору.
Проведете день у моєму улюбленому місці.
Уже чекаю.
Я теж.
Дякую.
Звісно, друже.
Гаразд, бувайте.
Гаразд.
Так, чудово.
Ми це зробили!
Уже не можу дочекатися. У мене тепер величезні очікування.
-Кави? -Так, було б чудово.
Як тут гарно.
-Так. Ось. -Дякую.
Вибач за те, що тоді сталося.
-Нічого. Не хвилюйся. -Знаю, яким мене люди бачать.
Усе моє життя несправжнє.
Я прикидаюся.
Я так довго прикидався і гівняно поводився, що…
Я геть не розумів, коли це ставалося.
Але ти це розумієш і, схоже, над цим працюєш.
Я хотіла прогулятися, підеш зі мною?
Знаєш? Гадаю, я трохи тут побуду. Якщо так буде добре.
-Так, звісно. -Так.
Дякую за каву.
-Привіт. -Доброго ранку.
У тій місцині чудово ловиться форель.
Круто.
Мій тато водив мене туди рибалити в дитинстві.
Усі ми чули історії про те, чи прокляте це місце, чи святе.
Отакої.
Гадаю, і те, й інше.
Знаю, можливо, тебе це здивує,
але в дитинстві я не вписувався в компанії.
Люди не знали, як зі мною спілкуватися.
Ага.
Але
тут я свій.
У дикій природі.
Відчуваю, що це моє.
Відчуваю, що я — частина чогось більшого.
Траншейні стопи?
Що? Ні.
Ні.
Таке нам не потрібно. Не забудь випрати й висушити шкарпетки.
Так, гаразд. Звісно.
Якби ти опинився на острові,
то з ким?
-З Мейсоном чи Г'ю? -Ні з ким.
Ось так, милий.
Твоя корона.
Мабуть, мені щось посереднє…
Мене турбує те, що ти мені сказав у Данкана.
Сказав, що я більше не весела.
Я про це багато думала. Що ти мав на увазі?
Я казав: «Пам'ятаю, коли ти веселою була».
Так, тобто колись я була веселою.
То коли я була веселою?
До того…
-До Майка. -Так.
Ну так.
Пам'ятаєш, як ми зустрічалися у студентському барі на Сміта?
-Так. -Ти була королевою караоке.
Так.
Була такою щедрою. Завжди за нас платила.
Ти мільйони, певно, на піцу й ранч витратила.
Грошей у вас небагато було.
-А я добра. -Так.
Так, я пам'ятаю тебе, Гелен…
Ти любила своє життя, постійно сміялася.
Так, я була молода. Обов'язків менше було.
Ти й досі молода.
Так.
Так, ми обоє молоді.
Глянь, двоє молодих людей у лісі.
-Поки ведмідь не прийде. -Так.
Молодець. Чудова риба.
А де Док?
Внизу біля річки. Шукає краще місце.
Піду його пошукаю.
Як її приготувати?
-Випотрошити й почистити. -Дякую за вашу жертву.
Мені голову. Там багато білка.
Друзі, час розпалити багаття. Хто гілля принесе?
Джейку, ти тут?
Джейку?
Джейку, ти тут?
Джейку?
-Я тут. -Де?
Тут. Ось тут.
Ти поранений? Чому ти на землі?
-Ні, я… -Агов.
Дякую, що прийшла за мною.
Немає за що.
Усе гаразд?
Я просто злякався.
Злякався?
Що… Чому? Усе ж гаразд.
Я окуляри загубив і…
Як загубив? У тебе ж були…
Так. Але вони зачепилися за гілку й впали.
Я так довго шукав, звучить так по-дурному.
Та не по-дурному. Ти загубив окуляри.
А тут дуже темно.
Гелен, я втрачаю зір.
-Прошу… Ти про що? -Це генетично.
Це пігментний ретиніт.
Палички й колбочки в моїх очах повільно відмирають.
Боже мій.
Саме тому ти перестав лікарем працювати.
Так. Я помітив це кілька років тому, і мені швидко стало гірше.
Особливо важко вночі,
мені здається, ніби я вже й не знаю, хто я такий.
Раніше я міг з усім упоратися, а тепер я
ніби загубився…
Слухай, я поруч.
Я багато про це знаю, це не твій випадок.
-Джейку? Гелен? -Так.
Так, ми тут.
Дякую, що мене врятувала.
Тепер ми квити.
Ходімо.
Там, де дівчата такі гарні
Уперше побачив я Моллі Мелун
Везла тачку свою Вуличками широкими й вузькими
Кричала: «Молюски й мідії
Ще живі
Ще живі»
Кричали: «Молюски й мідії
Ще живі
Ще живі»
Кричала: «Молюски…
Боже мій.
І мідії»
Сніг іде.
Отакої!
Боже мій!
-Що? -Боже.
Це особливий момент, друзі. Перший сніг за цю зиму.
Це просто неймовірно.
Одягайтеся тепліше. Ніч буде холодною.
Неймовірно.
-Завтра, схоже, важко буде йти. -Так особливо. Саме в нашу останню ніч.
Просто неймовірно.
Гаразд, збираємося, друзі. Нічого не лишили, окрім слідів від взуття.
Чудово.
Це був неймовірний досвід,
окрім того, що Г'ю ледь не помер.
Повернемося і заповнимо форми за те,
хто ж виграє сертифікат «КВЛ» «Найкращий турист».
Я вже визначився.
Гаразд.
Час попрощатися з цим прекрасним місцем.
Прошу, опустіть голови.
Всезнаюча мати. Мені жаль, що ми часто тобі шкодимо.
Вибач, що засмічуємо твої землі, убиваємо рибу пакетами.
Ми іноді дурні, злі й засліплені,
не завжди бачимо твою незбагненну красу.
Дякую за світ, сповнений чудес,
дякуємо за цей дар, який ми називаємо Барвисті луки.
Ми не гідні твоєї любові чи щастя, яке ти нам даруєш.
Дякуємо.
Перш ніж ми підемо,
я хочу запропонувати дати Мейсону нове прізвисько.
-Справді? -Так.
-Гаразд, згоден. -Добре.
Тепер твоє прізвисько — Великий олень.
-Великий олень. -Круто.
Олень — символ змін.
-Класно. Великий олень. -Так, Чаплін.
Великий олень!
Гілко, ти нас ведеш.
-Справді? Я? -Веди нас додому.
-Готові? -Готові!
Так.
-Клас. -Уперед, Гілко.
-Люблю ентузіазм. -Ходімо.
Це для Коула, який розбив мені серце в аквапарку.
-Ну ж бо, Лулу! -Так!
Жаль, на тюбінгу я не покаталася.
Хтось ще хоче… Бекет з нагородою.
Я ще голоси не порахував. Дай мені дві секунди.
Без проблем.
Не заглиблюйся так, усе гаразд…
Вінді!
Яка ти гарна. Поговоримо про буддизм? Вип'ємо?
-Будьмо! -Так, люблю тебе. Як справи?
Гелен з «г», як справи?
-Така гарна. -І ти, Мейсоне.
Якщо хочете підготувати дихальні шляхи,
то маю чудові вправи.
Гаразд, ми готові вручити сертифікат.
Можете ближче сідати.
Гаразд, усі тут? Добре, чудово.
Сертифікат отримає людина, яку ми всі знаємо й любимо.
Г'ю!
-Що? -Г'ю?
Бекете, його тут немає. А як же Гелен?
Гелен врятувала Г'ю, це її сертифікат.
Я згоден. Але ви за Г'ю проголосували.
-Я ні. -Я теж.
Хоча, може. Ім'я на «Г» теж починається.
-Божевілля. Треба переголосувати. -Так не можна.
Усе гаразд. За Г'ю.
І за Гелен через «г».
Любимо тебе, Гелен.
Ззаду є баночка з чайовими, якщо хтось хоче віддячити.
Я не вірю в капіталізм, але, гроші все ж потрібні, тож…
Так, а Лулу проведе ніч
дуже цікавого караоке.
Насолоджуйтеся.
Цікаве — це тільки початок.
Далі — більше, друзі. Гаразд…
-Я за тебе голосував. -Перерва на п'ять хвилин…
Ти піднялася з власного попелу й возз'єдналася з природою, Гелен з «г».
Той список мене переслідуватиме?
Не лишай свого мотлоху в лісі.
Гаразд.
Слухай.
Я голосував за Г'ю. Вибач, не думав, що це для тебе важливо.
Мені байдуже, що я не виграла.
Так.
Не заспокоїться, не вірить, що він зайнятий.
Він зайнятий?
Так, у нього вдома хтось є.
Привіт.
Звісно, є.
Обговорюємо, як зв'язок підтримувати після походу.
Гаразд, народ, банда.
Час починати.
Гелен?
Що сталося? Ти куди?
Я їду додому.
Та ну… Може, залишишся?
Не можу. Справді.
Чому ні?
-Гелен? -Ти куди?
Привіт.
-Втікаю раніше. -Ні.
Так. Не хотіла заважати, але мені час їхати додому.
-Сумуватиму за тобою. -Я за вами теж.
-Перш ніж підеш, скажи три хороші речі. -Гаразд.
Так. По-перше, я рада, що ніхто не загинув.
-Так, я теж. -Це плюс.
По-друге, я рада, що знайшла нових друзів.
По-третє,
я краще дізналася себе.
Почуваюся інакше.
Це вже чотири, але нічого.
Добре.
-Я не вмію прощатися. -Бувай.
-Люблю вас. Ще побачимося. Бувайте. -Любимо тебе.
Як Ромео й Джульєтта
Ми як 40 песиків і цигарки
Ми як гарні часи, що не настали ще
Але настануть
Нащо я це слухаю?
Джейк, серйозно?
Джейк?
КУРС ВИЖИВАННЯ У ЛІСІ
«Люблю тебе, не як троянду з солі чи топаз…
…Чи стрілу з гвоздик, що вогнем стріляє
Люблю, як щось те неясне,
Що в таємниці кохають між тінню і душею
Люблю, як рослину, що не цвіте,
але несе в собі світло прихованих квітів
Завдяки любові твоїй у моєму тілі криється
Стійкий землистий аромат
Не знаю, звідки, Як і коли з'явилася любов моя, але вона є
Люблю тебе просто так, Без складнощів і гордості
Люблю тебе, бо іншого шляху не знаю,
Крім любити там, де не існує мене й тебе,
Де твоя рука так близько На грудях моєї моєю стає
Де коли очі заплющуєш ти, коли я засинаю».
Ти зовсім не така, якою була кілька тижнів тому.
Я знала! Знала, що щось змінилося.
Я почуваюся інакше.
Я… Так дивно. Почуваюся молодшою. Це можливо?
Матінка-природа здатна на дикі речі.
Як і любов.
Джіджі? Я не закохана.
Хто це?
Піду відчиню.
Привіт!
Привіт.
Тут лише я.
-Заходь. Як доїхав? -Дякую.
-Доїхав легко. -Чудово.
Як похід?
Я вижила. Тут стою.
-Так? -Було класно.
Чекай. Що ти…
Це…
Дивно.
Що ми робимо?
Я хотіла сказати, що негаразди між нами
траплялися через мене, а не через тебе,
бо я несла в собі те відчуття злості й провини за те, що сталося.
Це несправедливо, і я б хотіла почати спочатку.
Ти таке чудове просвітлення несеш. Клас.
-Добре. -Так.
Вип'ємо кави, Джіджі там.
Досі без цукру п'єш?
Ні, звісно, з цукром.
-Знову з цукром. -Так.
Правильне рішення.
То ти щойно повернулася з походу,
і раптом стала абсолютно новою людиною.
Але хочу сказати, що я радий, що ти жива з лісу повернулася.
-Дякую. Я ж не дуринда. -Знаю, але всяке буває.
Будемо зараз про всяке говорити?
Знаю, не хочеться. Але треба. Лише так ми зможемо порозумітися.
-Не хочу про це говорити. Джіджі! -Данкі, милий, ти приїхав!
-О шостій готові, о пів на сьому їдемо. -Готові.
Куди ми їдемо?
На святкування дня народження у книжковому клубі непостійного хлопця Джіджі, Рікі.
Я краще тут побуду.
-Не хочеш іти? -Ні.
Ти маєш піти. Чого б туди не хотіти?
-Гаразд. Стаю кращою сестрою. -Потанцюй зі мною.
Це ж прекрасна ідея, потанцюєш.
-Я ж кажу, піду. -Підеш!
З днем народження, Рікі.
-Джіджі! -Отакої, так.
Рікі й Джіджі знову разом.
-Овва. -Інакше й не могло бути.
-Боже, інакше не могло бути. -Прекрасно.
Чудово.
-Це останній, інакше я засну. -Два — непогано, якщо швидко п'янієш.
Під час походу ми говорили про свою людину,
про людину, на яку ми можемо покластися,
ти завжди був моєю людиною,
надіюся, і я зможу стати твоєю.
Так, ти завжди тією людиною була.
Дякую, Данк.
Я дотримаюся цього.
Гаразд, але спочатку треба
потанцювати під цю пісню.
-Класна пісня. Треба потанцювати. -Треба.
Гаразд, так.
Ти куди?
Я прочитала вірш.
Це не я його писав.
Я знаю, що це не ти писав.
Але він чудовий. Я мала б лишитися.
Ти мала рацію.
Я поводився, як ревнивий хлопець,
але це тому, що я вже дуже довго хотів бути твоїм хлопцем.
Я не хочу марнувати час, маю бути з тобою.
Я знаю, що моє життя зміниться, і що тобі треба подумати.
Надіюся, ти подумаєш.
Подумаєш про це й про те, щоб бути разом.
Обожнюю цю пісню.
Хочеш побачити, як я танцюю?
Так. Хочеш побачити, як я танцюю?
Наскільки зір дозволить.
Джейку, друже.
Гаразд, друзі!
Так.
ЩАСТЯ ДЛЯ ПОЧАТКІВЦІВ
Переклад субтитрів: Жолудь Добровольський