Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ДЕНЬ МЕРТВИХ...
Почекайте-но.
Спершу я нагадаю вам про матерів.
Тобто про День матері, так?
Ми з Мануелем одружилися в Лас-Вегасі й потім сказали сім'ям.
Ти вагітна?
Якщо ти залетіла, це нічого.
Ні, мамо!
Шлюб законний чи як на фестивалі?
Все добре, мамо?
Все чудово.
Я навіть рада.
Просто фантастично!
Взагалі, вони зреагували непогано.
Ми навіть незнайомі, а тепер стали родиною.
- Наші сім'ї познайомилися в Різдво. - Ні!
Лідіє. Ми не говоримо про Різдво.
Але це інша історія.
Суть у тому, що вдруге вони зустрілися на День матері.
Уся зграя тут!
Мануель мав геніальну ідею для бізнесу.
Думаю, скажу татові про пиво на обіді.
Гадаєш, це гарна ідея?
Оскільки в мене диплом Стенфорду...
Я хотів поговорити з тобою про...
Ведення бізнесу зі мною.
Знаєш, батько з сином.
Ні. Ні, синку. Ні.
Але ніхто не знав...
Що відбувається?
Франсиско втратив усі свої гроші, і сім'я збанкрутувала, мамо.
Ти допомогла чоловіку обдурити дружину і всю його сім'ю?
Нікому не кажи.
Я знаю, що ти знаєш.
Ми нічого тобі не заплатимо.
Що ти робиш? Сідай.
Агов, я лише хотів сказати...
Що сказати?
З Днем матері, Росіто!
Ми банкрути!
В обман було вплутано більше людей.
Багато чого сталося.
Почалася бійка, наші мами напилися...
Це початок кінця.
- Що? - Тату, ми бідні? Це офіційно?
Мені байдуже, хтось має заплатити.
Усе буде добре.
Ми це переживемо.
Знаю, Франсиско.
Але не разом.
І мій свекор...
Це твої речі, тату.
Де я буду жити?
Чому він має жити в нашій квартирі, Мануелю? Чому?
Добре, кохана. Я впевнений, це лише на кілька днів.
Не на кілька днів.
Тепер похорон буде вдома в Есмеральди, бо Сан-Романи вже бідні.
І, звісно, це був хаос.
Дивакуваті люди, всюди бійки.
На нас розсипали чийсь прах.
Чекай.
Звучить дивно. Розкажи їм усе з початку.
Добре. Поїхали.
ЗА ДВА ДНІ ДО ТОГО
Підійди
І скажи мені правду
Змилуйся наді мною
І скажи чому
Ні!
Мануелю!
Привіт, люба! Як усе минуло?
Гадаю, будуть скорочення,
тому всі хвилюються.
О, чудово!
Розкажеш більше потім, а спершу...
спробуй оце.
- Що там? - Смачно, так?
- Щось нове. - Який це смак?
- Пивний? - Це гвоздика. Трохи імбиру, журавлини.
- Добре. - Я думаю над пивом зі смаком масали.
- Непогано. - Так?
- Так. - Насправді...
- Додати ще анісу? - Поговоримо про пиво потім?
Звісно. Ти казала про скорочення.
Я потім розповім.
Вибачте.
Вибачте, що перебив вас.
Ви бачили мій телефон? Лаліто змінив мій рингтон.
Гадаю, він на дивані.
Даруйте.
Ось.
Добре. Я вас залишу.
Продовжуйте.
Давай іншим разом.
Хорхе знайшовся!
- Що? - Серйозно?
Тату!
Дядько Хорхе?
Що сталося?
Знайшли його тіло.
ДЕНЬ МЕРТВИХ ВІДМІНЯЄТЬСЯ
Що для мене означає смерть?
Люди прощаються й покидають тебе, так?
Іноді не прощаються.
Просто покидають.
Смерть - звичай, нав'язаний суспільством
на основі ідеї про Бога-батька.
Витягти ноги, дуба врізати, зіграти в ящик, лягти в землю.
Ви в руках трунаря.
Доме золотий, молись за нас. Вежо зі слонової кості, молись за нас.
Я в мирі зі смертю.
У мене щосереди сонний параліч.
Я вже не боюся смерті.
Самотність.
Тиша.
Життя вдома у сина.
Облиште! Що це за питання? Мені 12 років!
Думаєш, твій тато в нормі?
Не знаю.
- Він добре це сприйняв, так? - Так.
Знаю, він був не в захваті від Хорхе, але це його брат.
А брати люблять один одного, так?
Це все одно що я перестав би любити Лало, бо він клептоман.
Думаю, у нього шок. Спершу його брат украв усі гроші,
а тепер він мертвий.
До того ж, твій дядько змусив твого тата обманювати друзів.
Тоді твоя мама кинула його і...
Знаєш, що було б чудово?
Якби тато поїхав, повернув гроші, а ми кохалися б, як хотіли,
без нього?
Насправді він хоче покохатися на пралці.
Ставиш на делікатний режим і...
вона сама все робить.
Так, але цикл закінчується дуже швидко.
Ми згаяли багато часу, кохана,
- не дбаючи про ці речі. - Ти маєш рацію.
Ми виявляємо неповагу?
Твій дядько щойно помер.
Ми святкуємо життя.
Діти, можна зайти?
Не хочу бути сам.
Це його прах.
Це вам.
Мені він не треба.
ХОРХЕ САН-РОМАН
Це його останнє бажання. Щоб ви забрали прах.
Віддасте його мені - він полетить у смітник.
Що ви з ним зробите,
мене не хвилює.
Як він помер?
Це загадка. Ніхто не знає.
Дивний нещасний випадок.
Це все, що відомо.
Він щось лишив? Записку чи заповіт?
Так! Даруйте, ледь не забув.
Це.
- Що це? - Не знаю.
- А гроші? - Які гроші?
- Які були в мого брата. - Поговоріть із Мартою.
Хто така Марта?
Його так звана вдова.
Схоже, вони заможні.
Так, є потенціал. Гарне місце, так, люба?
Земля - єдина цінна річ. Я б знесла будинок.
- Звісно. - Можна переробити його, якщо хочеш,
якщо це порадує тебе.
Ні, річ не в цьому. Він здається старомодним.
Так? Усе переробити - це надто дорого.
Це особливий будинок,
тут росли мої діти.
Тут повно спогадів.
І селітри, і цвілі.
Де ванна кімната?
Це простора зручна вбиральня.
Бляха.
Купуєте?
Ми думаємо над цим.
Вони сказали про тварин?
Яких тварин?
Будинок побудували на кладовищі домашніх тварин.
- Що? - Власник збожеволів і вбив їх усіх.
Шістнадцять цуценят, усіх відразу!
Ні.
Це неправда, малий.
Можете мені не вірити. Мій тато теж не вірив.
А тепер...
У мене немає тата.
Люба, треба йти.
- Треба йти. - Куди?
Нам пора. Дуже дякую.
Бувайте!
Не розумію. В чому річ?
Спокійно.
Може, після новини про дядька Хорхе його не доведеться продавати.
О, любий.
Не знаю, чому нікому не подобається дім.
Ти надто перебірлива.
Сектантам він сподобався, але ти його не продала.
Вони хотіли влаштувати оргію в спальні.
Яка різниця, якщо тебе там нема?
Хотіли принести в жертву козла, щоб їхні боги
вподобали переїзд.
Нізащо. Ніхто не жертвуватиме козла в моєму домі.
Бачиш, про що я? Ти перебірлива.
Мені треба його продати. Майже всі меблі закінчилися.
Забудь про це. Зосередься на продажі поясів.
У мене погано виходить.
Ні, не погано.
Жахливо.
Що з тобою? Продавати пояси - благородне діло.
Будь-хто це може.
Просто жах!
Найгірша продавчиня!
Ходить і каже людям економити гроші.
Коли сама бідна...
Гаряча!
- Вимкни холодну воду, Росо! - Вибач!
От би хоч раз прийняти душ нормально.
Поглянь на кращий бік.
У миті тиші я думаю про себе, медитую.
Треба гарно проводити час.
Тут трохи слизько, але то пусте.
Ні, Росіто, я не хочу.
Не хочеш?
Хочу, але не зараз.
- Поговорімо про вівтар мертвих. - Ми вже говорили.
Ми сказали, що це марнування грошей і їжі.
І куди діти папель пікадо? Подумай про планету.
Звісно, Росіто,
але День мертвих - це свято на честь наших близьких.
Усі мої близькі знають, що я не люблю гостей.
Хіба Еміліо і Лідія не зраділи б?
І що?
Вони не хочуть віддати шану тату?
Не треба ставити вівтар, щоб вшанувати Хосе Луїса.
Ми вічно про нього говоримо.
Ніколи не говоримо.
Говоримо.
Лише коли ти скаржишся.
Неправда.
«Машина не працює, бо тато не полагодив її.
Душ не працює, бо тато його не полагодив».
Я зрозуміла.
Ти не була в нього.
Гадаю, не варто було відносити прах твого тата
у Десьєрто-де-лос-Леонес.
Він хотів, щоб його прах розвіяли в пустелі Сонора, але...
У нас не було грошей, і це був запасний варіант.
Це далеко, і мені ніколи не хотілося туди поїхати.
Я поїду з Лідією.
Я колись туди з'їжджу.
Я завжди думав, що у тебе з ним були незавершені справи.
Зовсім ні.
Тому ти не ремонтуєш будинок.
Тому ти не одружишся з Хайме!
Облиш!
Це ж так очевидно.
Хайме...
Я думала, що він зробить пропозицію на День матері.
Він не зробив, бо поважає мою незалежність.
- Бо він боявся твоєї відмови. - Звісно, ні!
Не кажи мені це.
- Скажи Поке. - Поке? Чому?
Він семестр учив психологію. Він тямить у цьому.
Пам'ятаєш перукарку Лауру?
- Він вилікував її страх котів. - Вона не боїться котів.
Значить, лікування подіяло. Поке геній.
Запізнююся.
- Удачі твоїм партнерам. - Так.
Знаю, смерть мого дядька застала нас зненацька.
Життя коротке.
Еміліо, ти ніколи не бачився з моїм дядьком.
Я й Хуана Ґабріеля не знав, але плакав.
Гаразд.
Ну, життя продовжується.
Я весь ранок працював.
Що це?
Схема організації нашої компанії.
Еміліо, ти керівник обслуговування і техпідтримки.
Ти це вигадав.
Софіє, це не вигадка. Це важлива посада в компанії.
Я думав, ти даси мені більш адміністративну посаду.
Наприклад?
Може, відділ кадрів?
За це відповідаю я.
Коли ми це вирішили?
Це корпоративне рішення. Непросте для мене. Хай там як,
Еміліо мало що про це знає.
Це не значить, що в мене не вийде.
Це правда, але поговорімо про тебе, Софіє.
Керівниця дизайну.
А ти ким будеш?
Виконавчий директор. І голова відділу кадрів.
І фінансовий директор.
Можна слово вставити? Дякую.
Я все поясню. Я голова юридичного відділу...
Не хочу скаржитися.
Але чому в тебе стільки посад?
Дай сюди!
Хто серед нас має найбільше досвіду в бізнесі?
Я точно природжений лідер.
Ніхто з нас!
У кого з нас є диплом зі Стенфорду?
Годі вже про свій диплом!
У мене.
Так, але я ще читав книжки про самопоміч і бізнес.
Наприклад, «Багатий тато, бідний тато» чи «Монах, що купив червоне Lamborghini».
Змінімо тему.
Щодо зустрічі з інвесторами.
Знаю, що ви в захваті. Знаєте що? Я теж.
Я знаю, що вдягну. Сорочку, яку купив на блошиному ринку.
Я піду сам.
Ти казав, що візьмеш нас.
Це буде занадто, якщо прийдемо всі.
Без образ, Мануелю,
але ти вже ходив сам, і нічого не вийшло.
Я вивчав мистецтво переговорів на магістратурі.
А ще навчався у батька. Я бізнесмен.
Підприємець.
Ні, дякую.
Я зараз працюю.
Пиво «Сан-Роман».
Ми передзвонимо.
Сучий син...
Слухайте, це не те, що ми шукаємо.
Річ не в мені. Проблемою був смак пива.
Тому я створив ще два смаки для зустрічі.
У нас є розмарин, цитрус і м'ята, а ще журавлина з блакитним сиром.
- А мармеладне пиво? - Це найкраще.
Так, ідеальний баланс.
На дні склянки смакує, як мармелад.
Так, вийшло чудово.
Твоя правда. Я не візьму його.
Повірте, я знаю, що роблю.
Тому я керівник розробки продукту.
І відділу кадрів.
Якщо я захочу подати скаргу на тебе, потрібно надсилати її тобі?
Саме так. Бачите? Я як риба в воді. Крім того,
я щойно придумав нову промову.
Вона буде чудова.
«Сан-Роман» - не просто пиво.
Це крафтове пиво,
зварене зі смаками, які одночасно витончені й сильні.
Це пиво для проникливого споживача, для тих, хто не боїться розширити кордони.
Пиво для тих, хто порушує правила.
Пиво «Сан-Роман».
- Крафтове? - Так.
- Серйозно? - Ні, друже.
В усіх є крафтове пиво.
- Ми вже чули три виступи цього тижня. - У моєї мами є власний бренд.
У мого хлопця два.
Коли йому нудно, він їх міняє.
Не думаю, що вони схожі на «Сан-Роман».
Чим відрізняється ваше?
Зрозумієте, коли я покажу вам.
САН-РОМАН ПІЛЬЗНЕР
Очевидно, всім по одній.
Обережно, це махагоні.
Можемо налити ще.
- Що за смак? - Сир.
Саме так! Блакитний сир.
Ідеальне пиво до великого стейка
з грушевим салатом.
Це найогидніше, що я куштувала у своєму житті.
Так, прикро казати, але...
Це пиво для тих, хто хоче кинути пити.
На що дивишся?
Твоя черга!
Ні.
Дякую.
- Лідіє, обговорімо ваше майбутнє. - Гаразд.
Ми оцінювали вашу роботу...
Нечесно мене звільняти!
Чому ви не звільните мого боса? Я роблю всю роботу.
Він весь час на бізнес-ланчах, що тривають кілька годин.
А потім він іде дрімати. Чому ні?
Його й на зустріч не розбудиш.
Ми не звільняємо вас, Лідіє.
Ні?
А звільняємо вашого боса. Так. Запиши.
Це через те, що я сказала?
Ми добре знаємо, що ви робите всю роботу.
То навіщо це?
Бо ми хочемо запропонувати вам
стати регіональною віце-президенткою фінансів.
То починали б з цього!
А ще ми хочемо, щоб саме ви відкрили нашу нову філію в Монтерреї.
Ми перемістимо туди весь відділ.
У Монтеррей?
Який Монтеррей?
У Нуево-Леоні.
Де Серро-де-ла-Сілья?
Є ще один?
Знаємо, що це передбачає витрати,
але не хвилюйтеся, компанія все покриє.
Ви отримаєте підвищення з кращими перевагами.
Я маю обговорити це з чоловіком.
Не баріться. Якщо не погодитеся,
ми віддамо цю посаду Фернандесу.
Але Фернандес весь день сидить у вбиральні.
Фернандес не знає, у якому відділі працює.
Ось який Фернандес...
Просто скажу вам.
Він хрещений син власника.
Він чудовий хлопець.
Просто його не розуміють.
У вас є 24 години на відповідь, Лідіє.
Добре?
Добре.
Одна доба.
Звісно. Знаю, це велика зміна.
Монтеррей не близько.
Летіти півтори години. Не так і далеко.
Було б добре, так?
Ти і я, самі, як ми жили у Сполучених Штатах.
Там люди вважають себе білими, бо живуть близько до Мак-Аллена.
Подалі від наших родин, Мануелю. Без тиску.
Тебе це не приваблює?
- Я хочу. - Люба...
Люба.
Мені потрібно це обдумати.
Подумай.
Без поспіху й тиску.
Окрім факту, що у мене є 24 години на відповідь.
Я маю сказати це Еміліо й Софії, вони не можуть запустити бізнес без мене.
- Добре. - Я поговорю з батьками.
З родиною. У них зараз важкі часи. Я їм потрібен.
Поговори, але швидко, добре?
Вибачте.
Слухайте, діти...
Як я вам?
Чудово, тату.
Я йду до Есмеральди.
А моя краватка?
Це занадто?
Ні, все гарно.
- Тату! - Привіт, синку!
Ти не прикрасив?
Не нагадуй про це мамі. Ходімо. Ми тут!
Я тут не був від Дня матері.
- Усе інше. - Тобто порожнє.
Але сидіти на підлозі добре.
Наче хіпі.
Нагадує про нашу молодість.
- Не сміши мене! - Мамо!
Ми зібралися поговорити про похорон, добре?
Так.
Ти відправила некролог?
Ніхто не читає газети. Яка різниця?
Я хочу, щоб усі знали, що він помер.
- І щоб не звинувачували мене. - Ти теж винен.
- Мамо! - Мамо!
Ми надіслали.
Дякую за це.
Це була ідея Софії. Усе буде дуже просто.
- Нічого особливого. - Усе підійде.
Мій брат-вилупок не заслужив цього.
Мамо, можна й мені казати...
Ні, любий.
Лише твій тато... може.
Кохана, прошу.
Я тобі не «кохана».
- Не при дітях! - Слухайте.
Це піде на користь усім, гаразд?
Це принесе завершення і допоможе нам зцілитися.
Похорон завтра, так?
Так.
Ідеально!
Знаєте, що буде завтра?
ГЕЛОВІН
- Це надто нарядно? - Ні, чудовий вигляд.
Узяв це у Поке, бо в мене нема офіційного одягу.
З відкритим комірцем краще.
Подобається?
Я був лише на одному похороні. Татовому. Не пригадую, щоб люди виряджалися.
Звісно, ні, я б не дозволила. Твій тато не зносив пишності.
Люди приходили у шортах і шльопанцях з чорними шкарпетками.
Не зовсім.
- А ще ти не плакала. - Ні?
Як ти пам'ятаєш? Ти ж був малий.
Я пам'ятаю день, коли народився. У зливу в четвер.
Я тобі казала.
Я й так знав.
Хайме!
Швидше! Ми запізнюємося!
Ти приніс хліб мертвих!
Перший у році хліб мертвих!
- О, Хайме... - Що?
Ми купували його в супермаркеті з серпня.
- Ні... - Якби я знав, що ти хочеш,
я б купив той, що з шоколадними зайчиками.
Ти не куштував шоколадні?
Ні!
Зарання їсти хліб мертвих - це все одно, що їсти звичайний хліб!
І його не роблять із зайчиками! Ні з фундуком, ні з шоколадом - ні з чим!
Лише хліб і цукор. Усе!
Там нема такого.
Не сердься. У тебе око сіпається.
Ніхто не поважає сенс речей!
Це є навіть у пластівцях.
То їж свої пластівці.
- Чому ти це сказав? Як ти? - Він має звикнути.
Ні, я не в нормі.
Прикро, що люди не поважають Беселао і Ксоначі Кекую,
богів підземного світу сапотеків.
Мене це виводить!
Слухай, з'їжмо наш хліб мертвих
- і ходімо. - Я буду тут.
- Я чекаю на замовлення. - Що ти замовив?
Дрібниці. Щоб виразити своє співчуття.
Ти ж казала, що все буде просто.
Кращого фото не було?
Це найкраще, що я знайшла.
Він не був фотогенічний.
Принаймні він усміхається.
Тіло привезли?
Чому ти такий радий?
Я вперше побачу труп.
Сподіваюся, що не востаннє.
- Що? - Нічого.
Лало, переодягнися, будь ласка.
Не можна так іти на похорон дядька.
Мамо, сьогодні ж Геловін!
Не змушуй мене обирати між святами.
Міг би одягнутися хоча б вампіром.
- Був би елегантніший. - Я думав. Вони безсмертні.
Але зомбі - живі мерці.
- Це краще. - Напевно,
але вдягнися пристойніше.
- Усі... - Тіло!
Лало!
О,
це ви.
Рада тебе бачити, синку.
Даруйте. Заходьте.
Де Хайме?
- Він їде. - Я дещо вам приніс.
Поверни праворуч. Ось так.
Так, прямо. Саме так.
Ліворуч.
- Ні, праворуч. - Бездоганно.
Це твої квіти?
Гарно.
Де ти це все взяла?
Борошно для печива було дешеве, бо строк придатності закінчився.
Я нарізала квітів у саду Росаури через дорогу.
А Поке позичив стільці.
Треба повернути їх до восьмої ранку,
бо вони потрібні для хрещення.
Я так тобою пишаюся.
Ти стаєш підприємницею.
Кепсько, що більшість людей не цінують моїх зусиль.
- Не цінують? - Між нами кажучи,
не думаю, що ці поминки стануть популярні.
- Як ти? - Як ти, Хайме?
- Привіт. - Привіт.
Куди поставити дядька?
- Це труп? - Так.
- От... - Агов!
Лало!
Вибачте! Я почуваюся надуреним.
Дивіться!
Тут добре?
Ідеально.
Не запалюйте свічки. Я поверну їх у крамницю.
Як я й казала, пишаюся тобою!
Твоя дружина стає підприємницею.
Чому ти приніс його таким? Переробленим! Я хотів справжній труп.
Клята дитина.
Навіщо?
У мене було повно ідей.
- Як терапія, Лало? - Вона їм не по кишені.
Чому ти не прикрасила дім цьогоріч?
Бо мусила продати декор.
Вибач.
Байдуже.
Я б щось пошукав.
Так, різдвяні прикраси згодилися б.
МИНУЛЕ РІЗДВО (КОЛИ СІМ'Ї ВПЕРШЕ ЗУСТРІЛИСЯ)
Ніхто не розуміє жарту, Лідіє. Помовч.
Не бий мене.
Наші Різдва були казкові.
І Геловіни були епічні.
Цукерки чи життя!
Привіт.
Цукерки чи життя?
- Що? - Цукерки чи життя?
Звісно. Бери цукерку.
Цукерки! Купа цукерок.
- Я! - Багато цукерок.
- Цукерки! - Я!
Тут ще є! Сюди.
Минулий рік був найкращий.
- Я вдягнулася як відьма. - Я думав, ти була Ірмою Серрано.
Два роки тому я була Фредді Крюгером.
А не Лаурою Боццо?
Я думав, це Альфредо Паласіос.
І в нас були геловінські традиції.
Діти!
- Мамо! - Мамо!
Люба...
- Можна піти по цукерки? - Ні.
- Ми самі зробимо костюми. - Ні.
Так!
- Ні. - Чому ні?
Треба два шматки тканини й ножиці.
- Ні! - Чому?
Скільки разів пояснювати, що Геловін
придумали імперіалісти-янкі
і що в цьому домі
ми не підтримуємо таке культурне вторгнення.
Поїжмо!
Чому ні?
- Кайфолом. - Це все брехня!
Поясніть, навіщо мені купувати цукерки чужим дітям, щоб ви
пішли назустріч нічним небезпекам і просили ті самі цукерки?
Я сама можу купити й дати їх вам.
- Ти даси цукерки? - Ні.
Бо треба боротися з карієсом.
Мамо.
А якщо прийдуть просити цукерки?
Лало, якщо хтось прийде, я дозволяю тобі
владнати ситуацію на твій розсуд, синку.
- Справді? - Так.
- Оце діло! - Звісно!
Дехто навісніє,
якщо не дати їм цукру.
- Як ти? - Добре.
- Я тут думала. - Про що?
Рік тому дядько був живий.
У нас ще були гроші, батьки були разом.
Це був наш дім.
Технічно, він досі наш, поки ми не продали його.
Але ти права, сестричко.
Іноді життя підкидає нам те, що ми не контролюємо.
- Так. - Що б ти подумала, якби я сказав,
що ми з Лідією переїжджаємо в Монтеррей?
Серйозно?
Уперед!
Бувай, Мануеліто!
Знаю, це скрутний час для сім'ї, для тебе,
для компанії. Ми не змогли зібрати гроші.
Знаєш, може, це знак?
Це кепсько.
Серйозно, на все є причина.
Я міг би працювати з тобою звідти.
Ти спершу маєш влаштуватися, знайти свій шлях,
скуштувати смажене козеня, приготувати стейки.
- Ти будеш зайнятий. - Не настільки.
Виконавчий директор компанії так не робить.
То признач заступника.
- Так... - Просто обрати будь-яке ім'я...
- Я можу це робити? - Нізащо...
Що?
- Ти хочеш, щоб я поїхав. - Звісно, ні, Мануелю.
Тобі не подобалося, як я керую.
Твоє управління нічого нам не лишає.
- Ви обрали пляшку. - І ти її змінив.
Я використав свій досвід.
- Диплом, я знаю. - Не лише диплом, Софіє.
Хто вивчав біографії Ґейтса, Джобса і Сліма?
Хто дивився «Вовка з Волл-стріт» десять разів за тиждень?
Кого заблокували на форумі фанатів Шакіри за надмірну наполегливість?
Вони казали, що її ранні роботи були кращі за останні.
Уся творчість Шакіри Ізабель Мебарак Ріполь ідеальна!
Я не хочу, щоб ти їхав. Але якщо поїдеш,
настане час мені бути сильною і прийняти виклик.
Заради пива.
Зрадниця!
Даруйте, Франсиско.
Не біжи.
Спокійно.
Цукерки чи життя!
- Цукерки чи життя! - Ні, діти.
Геловін - це не мексиканська традиція.
Може, підете додому
і прийдете на День Мертвих по калаверіту?
Але... Ви дасте нам цукерки?
Ні, друже, у нас немає.
Але це допоможе побудувати стійкість до розчарування.
Тому йдіть звідси. Уперед.
- Бувайте. - Бувайте.
Бувайте.
Традиції забуваються.
- Що? - Саме так!
Зараз діти ростуть без магії
справжнього Дня Мертвих.
Ні, Хайме.
День Мертвих зараз популярний. Він є у фільмах.
Це липова голлівудська версія.
Він не такий, як у моєму дитинстві.
Ти починаєш ностальгувати, так?
Так, і?
Почекаю, поки закінчиш.
Ще й у сповільненому режимі?
Хайме!
Що?
Це як «Коко»,
але нудніше!
У Коко хоча б були чарівні алебріхе.
Лало, як чарівні алебріхе пов'язані з Днем Мертвих?
Дуже. Так у мультику показали.
В Оахаці проводять парад, як у нас?
Ні. Який парад?
Він проходить щороку.
Так, Лало, вони взяли це з «Джеймса Бонда».
Значить, білі роблять День Мертвих популярнішим.
Зовсім ні! Ти не розумієш?
- Як можна так думати, Лало? - Це правда, Хайме.
Ні!
- Це Хайме? - Що відбувається?
Може, почув, що в супермаркеті є калаверіти з чамоєм.
- Це правда? - Ні.
Це так сумно.
Подзвонити Поке, щоб привів хлопців?
Ні, добре й так.
Похорон мого тата був забитий. Стільців не вистачало.
Так.
Усі його любили.
Навіть його вихователь з дитсадка прийшов.
І чоловік, що допоміг йому в податковій.
Я хочу щось особливе.
Я буду в костюмі з блискітками.
Мою труну прикрасять ретушованим фото віслючка Раміро.
Феєрверки, усі мої колишні ридатимуть.
Гурт MS гратиме «El Patrón», запускаючи мій прах у космос.
- Щось таке. - Добре, що ти цього не планував.
А що ти хочеш? Ми ніколи не говорили про це.
Щоб мене заморозили, як Волта Діснея.
- Я серйозно. - Я теж.
Щоб заморозили, а тоді розтопили,
коли знайдуть ліки від того, що мене вбило.
А якщо ні, щоб залишили мене в холодильнику навіки.
Мамо.
Я не люблю про таке говорити.
Так, так буває.
Це ознака болю, з яким ти не впоралася.
Так точно сказав би Поке.
Час закруглятися. Ніхто не прийде.
- Ні! - Чому?
Можна ще почекати.
Так, тату. Ти маєш щось сказати.
Чому я?
- Він був твоїм братом, тату. - Так.
Ти точно сумуєш за ним.
Хоча деякі сестри бажають, аби ти зник зі світу.
- Мануелю. - Чиї сестри?
- Він про мене. - Досі не розумію.
Не знаю, що сказати, Софі.
Подумай про приємний спогад із ним.
Знаю!
У дитинстві ми продавали лимонад на нашій вулиці.
У нас виходило. Ми заробили багато грошей.
На свою частку я хотів купити йо-йо і трохи кульок.
Але...
Але що?
Але Хорхе забрав усі гроші.
Бо він різав лимони й додавав цукор у воду.
Хтось іще хоче поділитися історією?
Я хочу!
Іноді він мене смішив.
Наприклад, на мій день народження.
У нас була гра. Він тримав гроші в одній руці.
Якщо я вгадував, у якій, я міг забрати гроші,
а якщо ні, то мав заплатити йому.
Як ми цього не помітили?
Я прожену дітей.
Вітаю, сеньйоре.
Гарний у вас костюм, але в нас немає цукерок.
А ще ви застарий, щоб просити цукерки, так?
Це похорон Хорхе Сан-Романа?
- Так. - Дай пройти.
Не думав, що ти прийдеш, Умберто.
Прийшов переконатися, що він помер.
Ходять чутки, що він це підробив, щоб лишити гроші.
Люблю теорії змови.
Напевно, дядько Хорхе поїхав на той же острів,
де живуть Майкл Джексон, Елвіс Преслі й Хуан Ґабріель.
- Це його прах. - Ти перевіряв?
Може, це лише попіл.
Я про це не думав.
Дай мені контейнер, я перевірю його в лабораторії.
Думаєте, я дам йому контейнер? А якщо він не поверне?
Заходьте. Усе чудово.
Чатіто! Дякую, що прийшла.
Ми не вірили, що той покидьок помер.
Думаєш, я дурепа?
Ти ворожка?
- Так, це я. - Треба було попередити!
А Марта прийде?
Марта... Марта...
- Привіт. - Привіт.
Можна поговорити?
Ти знала, що вона втрутиться? Чи ти здивувалася?
Не слухай його. Іди сюди!
Іди сюди, Франсиско.
Ніхто не прийшов попрощатися з твоїм братом.
Вони лише клянуть його.
- І що? - Це неповага до небіжчика.
Я сама кілька разів кляла його,
але лише поруч із друзями.
Вони випускають пару. Дозволь їм.
Якби я знала, що Чатіта прийде, я б постаралася з печивом.
Хорхе!
Хто це?
Чому?
Марта!
Хто?
У мене погана новина, не знаю, як ти її сприймеш.
З Раміро все добре?
Скажи правду! Ні...
Не впевнений, що хочу знати.
Боже! Раміро!
Він був такий молодий! Сповнений життя!
- Боже, візьми мене! - Ні, друже.
Ні, Еміліо, ти знаєш, як я ставлюся до віслюків.
- Раміро в нормі. - Ти налякав мене.
Чому ти таке сказав?
Я нічого не казав.
Просто я переїжджаю в Монтеррей.
- Так, Лідія сказала. - Ні.
Я маю покинути компанію.
Справді?
Кепсько!
Міг би хоча б прикинутися.
Клянуся, мені сумно.
Я керуватиму відділом кадрів?
Що?
Якщо поїдеш, буде багато вакансій.
Я лишаю величезну діру в компанії.
- Я потрібен. - Ми тебе не забудемо.
Але ми переживемо. Обіцяю.
Дякую за все! Щасти тобі!
Мамо, я керуватиму відділом кадрів!
Це добре.
Що ти робиш?
Есмеральда сказала взяти вино.
Бачиш її піч? Неймовірно.
Це класно.
Схоже на іншопланетну технологію.
Лише натискаєш на цифри. Не треба нічого рахувати.
Коли стану мільйонером, куплю тобі таку,
але ми обоє знаємо, що ти відмовишся.
У мене з моєю піччю довга історія.
Ні, вона не гріється.
Погляньмо.
Дай їй шанс.
- Поспіхом вона не запрацює. - Я думала, що вона полагоджена.
Так і є. Вона працює.
Ні, печиво досі сире.
Воно сире зараз, але май трохи віри.
Ні. «Май віру». Ти так казав про холодильник, душ і машину.
- У чому річ? - Ти ще питаєш?
Таким темпом я стану найбільш віруючою в районі.
Я ще раз перевірю, як повернуся.
Слухай.
Чому ти не даєш покликати сантехніка?
Росо, я ображений.
Якщо позвемо сантехніка,
то не підемо на пляж. Ми обіцяли дітям.
- Вони малі, вони й не згадають. - Я пообіцяв.
Я візьму нову трубу, гадаю, що в ній проблема,
- і ввечері полагоджу. - Не запізнюйся.
Не сумуй за мною.
Він так і не повернувся з трубою.
Ти не розповідала.
Ні.
Тому ти не хочеш нову піч.
Бо тоді ти остаточно попрощаєшся з татом.
Еміліо, не верзи дурниць.
Це не дурниці.
У мене чудовий емоційний інтелект.
Річ не в тому. Нам треба заощаджувати.
Тому ти не ремонтуєш речі в домі.
Тому не даєш Хайме полагодити щось. Якщо він піде по трубу,
то не вернеться.
Тому ти не вийдеш за Хайме!
Еміліо, годі слухати Марту Дебайле, тобі це шкодить.
Вона робить мене кращим.
Цікаво...
Даруйте. Рада зустрічі.
- Ти сказав родині? - Я роблю це зараз.
Жодного тиску, добре?
Просто знай, що я маю дати їм відповідь. Сьогодні.
Так, люба. Я знаю.
Просто дружнє нагадування, розумієш?
Щоб ти знав і все.
Може, підемо до тебе?
Отак просто?
Отак просто.
Треба святкувати життя.
Буде трохи незручно. Там нема ліжка.
Мені не треба ліжко.
Ходімо.
Цукерки чи життя?
Катріни. Як банально.
Хоча б мексиканське.
Знаєте, хто такий Посада?
Швидше дайте цукерки.
Ви нічого не отримаєте.
- У нас нічого нема, діти. - Ми хочемо цукерок!
- Ні!
Що таке?
Хайме, ці діти найгірші!
- Ти їх знаєш? - Так.
Вони пофарбували сусідську чихуахуа в рожевий
і спалили дерево сеньйори Очоа.
Хулігани.
Я навчив їх усього, що вони знають.
То поговори зі своїми друзями.
Ні, Хайме!
Запізно.
Вони спробують захопити дім!
Я б так зробив.
Є лише один вихід.
Захистити його.
- До роботи. - Ходімо.
Вітаю.
Ви знали померлого?
Так.
Звідки ви його знали?
Ми були друзями.
- О. - Друзями з привілеями.
Я так сумую! Чому ти мене покинув? Чому?
Не знаю, що з тобою таке!
Це накопичувалося.
Не бачив тебе такою щасливою.
Враховуючи...
що внизу мій мертвий дядько.
Просто здається, що все зміниться на краще для нас.
Ми в нічогенький формі.
Так, звісно, але...
Буде добре не натрапляти на твого тата у вбиральні до сходу сонця.
Кохана, знаєш...
- Я досі не впевнений, чи їхати. - Ні, правда.
Усе гаразд.
Жодного тиску.
Жодного тиску, але я можу сподіватися, так?
Ми встигнемо ще раз?
Хорхе був дивовижним.
Дивовижним у всіх сенсах цього слова.
- Справді? - Дякую.
Слухайте, ви щось знаєте про...
Він був такий щедрий, добрий...
Такий розкутий у ліжку, завжди хотів пробувати щось нове.
Не треба деталей. Дякую.
Може, це не той Хорхе.
Так, це Хорхе Сан-Роман.
Звісно, я говорю про Хорхе Сан-Романа.
Мій маленький тигре, я так сумуватиму.
Це в нас сімейне.
Ми тигри.
Ти завжди нагадував голого пса.
А він згадував про...
Ви знаєте, як він помер?
Звісно, знаю. Я була з ним у його останні дні.
Це було дуже дивно.
Дивно, бо ми їли індичку на яхті,
і він почав давитися кісткою.
Щасливого Різдва, виродку.
Щоб ти кісткою подавився.
Але він помер не через те.
Він почав кашляти й кашляти,
спіткнувся й упав з яхти в океан.
Саме тоді...
Саме тоді його з'їла акула.
Хай його з'їсть акула.
Я вбив Хорхе?
- Ні. - Звісно, ні.
Хорхе вбила акула. Я була там.
Як гарно. У вас чудова кухня.
Росіта каже, що ви не можете його продати.
Так.
Ну, це частково моя провина.
Але покупці теж винні, що такі наївні.
Я розповів, що у водопроводі був демонічний клоун.
Молодець.
Чоловік завжди захищає свою територію.
Я думав, ти розізлишся.
На твоєму місці,
я подумав би про квартиру.
Більше людей, більше незвіданих місць.
Більше шансів для безчинств.
Йдіть далі. Тут цукерок нема.
Наприклад?
Якісь діти поголили всіх котів у моєму домі.
Новачки.
І пацюків!
Якщо їх удосталь, вони захоплюють автостоянку.
Пацюків?
Уяви, що я міг би зробити з дресированими пацюками!
Ти точно зможеш зробити своєю будь-яку територію.
Йдіть далі. Тут цукерок нема.
Франсиско, що з тобою?
Я вбив Хорхе.
Ні, не вбив.
Я просив це у всесвіту...
і він мені дав.
Я заявив про це.
Маніфестації не існує.
Якби існувала, я продала б хоча б один пояс.
Я не контролюю своїх суперсил.
У тебе нема суперсил.
Ні, є.
Сила зваблення. Сила згуртування людей.
Сила відрижки алфавіту.
О ні!
Це правда, що з великою силою приходить велика відповідальність.
Тепер Хорхе мертвий.
- Але, Франсиско... - Мамо.
- Що? - Можна поговорити?
Зараз прийду.
Мамо, слухай...
Швидше, Мануелю. Твій батько на межі нервового зриву.
- Що з татом? - Нічого. Що таке?
Для тебе це буде тяжко.
Але Лідія хоче, щоб ми переїхали в Монтеррей.
- Чудово! - Що?
Було б добре жити в Монтерреї. У них прекрасні заходи сонця.
Колись я жила в Монтерреї.
Місто чудове. У них були стейки, смажене козеня й вода.
Ні, мамо!
Чесно кажучи, я не можу поїхати.
Чому? Тобі сподобаються гори.
Бо я не можу вас кинути.
- Кого? - Усіх вас.
Ми в нормі. Все під контролем. У мене є робота.
- Якщо чесно... - Ні, слухай, мамо.
У нашої сім'ї справи не дуже.
Після того, що сталося з дядьком Хорхе, сім'я мене потребує.
Мануелю, все гаразд. Справді.
Я і твої брат із сестрою - команда. Лало готує.
Софі пере.
Їдь у Монтеррей, любий.
Живи своїм життям.
Я можу порадити ресторани в Сан-Педро.
Їдь.
Пам'ятаєш, коли помер тато?
Трохи. Я була мала.
Пам'ятаєш, чи мама плакала?
Ні. Мама не плаче. Напевно, економить воду.
Не думаю, що вона відпустила тата.
Тому вона не купує нову піч чи машину.
- Ти знала? Чому не сказала? - Я думала, ти знав, Еміліо.
У мене є теорія.
Вона не вийде за Хайме, бо не відпустила тата?
Серйозно, Лідіє?
Мені цікаво, чи все налагодиться.
Це доволі складно.
Жахливо, правда?
А мій брат...
згадував про мене?
Постійно.
Він завжди казав, як любив вас,
як вас обожнював.
Не вірю.
Ну, повірте. Повірте, бо це правда.
А ще він казав, що у вас прекрасна родина.
І розповів мені про гроші.
- Йому було прикро. - Ви знали про гроші?
Так. Він розповів за кілька днів до смерті.
Але він планував усе віддати.
Справді?
Він вклав гроші у вілли на островах Теркс і Кайкос.
На пляжі. Вони прекрасні, я бачила фото.
Він хотів продати вілли,
щоб повернути гроші вам.
Він почувався жахливо, бо знову хотів стати частиною родини.
Та він не встиг їх продати.
Справді?
Ну, мене не цікавить матеріальне.
Просто цікавлюся.
На жаль, бідолаху з'їла акула.
Але я знаю, як повернути гроші.
Усі.
Що ж. Вони не повернулися.
Ходімо всередину?
Погано. Вони забули всю мою науку.
Може, не знали, що робити без тебе.
- Швидше, Хайме! Рятуйся! - Ні, уперед!
Прикрийся!
Уперед!
Хочу стати таким, як ти.
Я часто це чую.
Есмеральдо, ми врятовані!
Що відбувається?
Я знаю, як повернути гроші.
- Як? - Марта!
- Подруга Хорхе. - Вони в неї?
Вона може їх дістати.
У нас вийшло!
Франсиско!
Не поспішай.
Мамо!
- Що з тобою? - Нічого.
- Я готовий продати будинок. - Що значить «готовий»?
Так. Я не буду вдавати, що в мене вселився демон.
Чесно кажучи, я іноді чую голоси.
У голові.
Вельзевуле, це ти?
Я рада.
Іди помийся.
Добре, мамо.
- Тату. - А з тобою що таке?
Ми захищали територію від імперіалізму янкі.
Вони знищують наші традиції.
Наприклад, вірші калаверіта.
В Роси вже нема відмовок Хитрощам її кінець
Хоч вона цілує Хайме Та не хоче під вінець
Так.
Можна тут помитися?
З нашим душем усе добре, але якщо ми вже тут...
Не сміши. Помийся у раковині.
Якщо ми з Лідією поїдемо в Монтеррей,
тобі доведеться шукати, де жити.
Самому.
Думаю, мені час поїхати з вашого дому.
Ні. У тебе складний період. Я тобі потрібен.
Ні.
Не складний.
Це чудовий період!
Насолоджуйся Монтерреєм.
- Як ти? - О.
Хайме миється в раковині,
бо тут більше води, ніж у нашому душі.
Він правий.
- Чудовий вигляд. - Дякую.
- Як твої плани щодо Монтеррея? - Добре.
Чекаю, коли Мануель спитає в родини. І все.
Я так пишаюся тобою, Лідіє.
Завжди,
відколи ти була дитиною, я знала, що ти робитимеш чудові речі.
Лише шкодую, що...
твій батько тебе не бачить.
- Що відбувається? - Що?
Ти мало говориш про тата.
- Я завжди про нього говорю. - Не завжди.
Ну, просто...
Напевно, я думаю про нього через похорон.
Я рада.
Добре, що ти говориш про нього.
- Ти схожа на свого брата. - Мого брата?
Чому? В якому сенсі?
Усі кажуть, що я не лагоджу піч, бо не хочу забувати твого тата.
Ніхто не розуміє, чому я не одружуюся з Хайме.
Ти розумієш, чому я не вийду за Хайме.
Ні, мамо, ніхто не розуміє.
Бачиш, яка ти?
Куди йдеш?
Куди йдемо?
- Ну що? - Лало! Я ще спитаю Лало.
Лало, Мануелю? Облиш. Йому байдуже.
Я його брат. Він любить мене. Він образиться.
Ти образишся, якщо Мануель поїде в Монтеррей?
- Ні, мені так краще. - У бідної дитини шок.
Удачі в Монтерреї.
Іди спати. Тихо.
Я хочу щось сказати.
Підійди ближче.
Вирішуй швидше.
Знаю. Відразу після цього, обіцяю.
Мені важко
говорити про Хорхе.
Я любив його,
хоч він і був сучим сином.
Я сумую за ним.
Ми росли разом.
Ми багато чого пережили.
Лише з ним я міг поговорити
про свою сім'ю,
про батьків.
Тепер його нема.
Бідний тато. Його накривають емоції.
І коли...
Я винив його за шахрайство.
За те, що сталося з вами.
Але насправді це моя провина.
Лише метафорично.
Винний усе ще Хорхе.
Якби я знав, що він робив,
якби був розумніший,
з грошима нічого б не сталося.
Але він помер.
І я його вбив.
Що?
Ні!
Знову метафора.
Франсиско, ти вже сказав удосталь.
- Я закінчую. - Добре.
Я хочу сказати, що перед смертю Хорхе
дотримав слова.
Він повернув усім гроші.
Марта пояснить.
Марта дружила з Хорхе.
Ми були коханцями.
Треба це обговорити, поки все не зайшло ще далі, Франсиско!
- Скажіть їм. - Рада тут бути. Я Марта.
Я казала Франсиско,
що мені треба 500 000 песо,
щоб почати юридичні процедури на Терксі й Кайкосі.
До чого тут Теркс і Кайкос?
Бо там вілли.
Якщо Марта поверне їх і продасть,
то всім вернуться гроші.
Так, Марто?
Я точно їх поверну. Це легко. Дивіться.
Кожен з вас дає мені хоча б 500 000 песо,
щоб я почала робити ці всі...
Але я поверну купу грошей!
Ще один обман!
Це обман!
Мене ображають ваші коментарі.
Сеньйоре, ви просите всіх людей дати цій жінці по 500 000 песо,
щоб вона повернула гроші, яких не існує.
І що?
Дурень!
Подумай про це ще раз.
Чорт.
Чорт. Я завжди вірю в це.
Але ви вчасно зрозуміли, що коїться.
У вас прогрес.
То що буде з грошима?
Ми не повернемо їх.
Ми їх не повернемо.
Ми це й так знали, правда?
Ти повернув надію, а надія - це добре.
Мамо!
Агов! Що ти з ним робиш?
Цей прах належить нашій родині.
Хорхе не хотів бути в цій гидкій сім'ї.
Про що ти? Звісно, хотів. Цей прах має бути тут.
Ти не підеш.
Хто мене зупинить?
Я зупиню. Як тобі таке?
Та ти що.
Погляньмо, з чого ти зліплена!
- Давай! - Есмеральдо!
Хай забирає. Вона заслужила. Вони з одного поля ягоди.
- Ні! - Це правда.
Сеньйори, це похорон!
Замовкни!
Тримай її!
Дядько Хорхе в око потрапив!
Я ще й наївся його!
Не дуже смачно, але я з'їв небіжчика!
Я не сумуватиму за цим, коли переїдемо.
- Ні, Лідіє, чекай. - Звісно.
Запитаєш своїх друзів та сусідів?
Свого священика?
Не треба. Я вже знаю, що вони скажуть.
Усі раді, що я поїду.
Облиш, Мануелю. Ти не радий?
Так.
Але я думав, що я важливий. Що люди мене потребують. Це не так.
Еміліо й Софії краще без мене.
Схоже, мама тримає все під контролем.
- І я не знаю, що з татом. - Послухай.
Ти мені потрібен.
Ти могла б поїхати без мене, і було б все одно.
- Мені їхати самій? - Ти б поїхала, якби я лишився?
- Хочеш лишитися? - Думаєш, у мене нема причини?
- Просити тебе лишитися? - Казати, що лишаюся?
- Лишитися заради тебе? - Мені тебе просити?
Яке тендітне покоління.
Ні, чекай. Іди сюди.
Чекай.
Я хочу, щоб ти поїхав зі мною, бо ти мені потрібен.
Я не хочу бути там без тебе.
Твоя правда.
Дядько Хорхе був чималий!
Дякую, що прийшли, справді.
Вибачте за безлад. Перепрошую.
Гарно було. І твоє печиво чудове.
Чата трохи біполярна.
Ти маєш заробляти плануванням вечірок.
У тебе гарно виходить.
Ходімо, люба.
Непогана ідея.
Дякую, що прийшов, сину.
Пробачте. Перепрошую.
Вибачте за безлад.
- Я допоможу прибрати, якщо хочеш. - Не треба.
Знаєш, мені подобається прибирати. Допомагає зосередитися.
Дякую за допомогу.
Ми досі родина, Франсиско.
Я завжди допомагатиму, як можу.
Я мав сказати тобі відразу.
Ворожка сказала, що на все є причина.
Бувайте.
Бувай, Моні.
Думаю, вона теж нас обманює.
Але я все бачу.
Ти мала сказати про гроші.
Благаю!
Бути обманутим - це не погано.
Ти завжди віриш людям.
Думаєш, що в усіх хороші наміри.
Це не так погано.
Сідайте!
Не чіпай мене!
Сідайте, сеньйоро. Тут ви не потрібні.
Не віриться, що Хорхе називав вас чудовою сім'єю.
Ви купка диваків.
- Дикуни! - Дякую, тітонько!
Я тобі не тітонька!
- Геть звідси! - Бувайте!
Дай п'ять.
Вибачте, що так пізно. По-перше, дякую за пропозицію.
Телефоную сказати, що приймаю її.
Це жахливо.
Не знаю, що думав Мануель.
Мені починає подобатися.
Подумай про все, що можна зробити.
Я керуватиму відділом кадрів?
Можеш робити, що хочеш.
Міністр інтер'єру!
Будеш міністром інтер'єру нашої пивоварні.
Хочу вже сказати мамі, Поке й Раміро.
За мармелад, який справді смакує добре.
О, так.
Ні, не можу. Це жах.
Ні! Чому ти не лишила?
Хто увімкнув холодну воду?
- Ти налякала мене! - Зроби послугу.
Хочу вівтар.
Вимкнеш змішувач? Пече.
ДЕНЬ МЕРТВИХ
Що є, те є.
У мене було небагато речей, і я втомився,
тому зробив щось простеньке.
Як у рідному місті.
Як вам?
Ніколи такого не бачив.
Навіть у центрі не так гарно.
Я присвятив це Хосе Луїсу.
Приготував його улюблені страви. Сподіваюся, йому сподобається.
Звідки ти знаєш, що він полюбляв?
Ти майже не говориш про нього, але іноді дещо згадуєш.
Він любив сендвічі без скоринки.
- Так. - Ніколи не їв кесадилью
без авокадо.
Він любив локшину.
Хоча підозрюю, що готував він.
Так.
Завжди.
Дякую, Хайме, що зробив це для мене.
Нема за що, Росіто.
Я зроблю все для тебе.
Ти довго не повертався, любий.
Дякую, що дала принести це.
Це для наших померлих близьких.
Хотів принести його улюблену курку з соусом моле.
Не знаю, як її готувати, тому купив.
Ні! Якщо хочеш, я швиденько приготую.
- Курка з моле. - Ми подбаємо про це.
Рецепт на пляшці.
Хайме!
Як ти?
Вийшло, як у «Коко».
- Що з тобою таке? - Що?
Серйозно, дивися.
- Про що ти? - Ого, Хайме, ти такий молодець.
- Правда? - Ти надто добра.
Не думав заробляти цим на життя?
Ти повинен.
Так.
Я відчиню.
Агов, хлопче!
Можна калаверіту, будь ласка?
- Цукерок нема, але дякую, що прийшли. - Що тут?
- Можна калаверіту? - Звісно.
- Я потратив. - Ми не хочемо проблем.
Погляньмо.
Дякуємо. Бувайте.
У мене купа грошей.
А я?
Знаєте, що я Мануель Сан-Роман?
Це калаверіта.
Той, що з сирним пивом до салату.
Про яке ви казали, що навіть ваш батько-п'яниця не пив би його.
Так, ми думали про нашу розмову.
- Думаємо, може вийти. - Наша ідея.
Пиво для людей, що хочуть кинути пити.
Пиво для тих, хто хоче пити...
- Менше пива! - Менше пива!
Добре. Зробімо це. Поки ви інвестуєте в пиво «Сан-Роман»,
ви інвестуєте в мене, і я не поїду в Монтеррей. Дякую.
Дякую!
Ти сказав, що ми поїдемо.
Я вже погодилася.
Знаю, але це величезна можливість для мене.
- І для мене теж, Маунелю. - Ну,
- у тебе буде інша, так? - Ні.
- Такої не буде. - Лідіє, ти робитимеш те саме,
просто в іншому місці.
Це не те саме, Мануелю.
Я відкриваю бізнес.
- Ти витратив чотири місяці. - Це моя мрія.
Ти мрієш варити пиво? Пиво з кардамоном?
Не ображай моє пиво.
У Монтерреї люди п'ють. П'ють чимало пива.
- Бо там спека. - Так, там більше 37 градусів...
Їдь зі мною.
Не можу.
Я потрібен бізнесу.
Що це значить?
Вас кличе Роса.
- Я сказав їм. - Дякую.
Іди сюди, малий.
Отже...
По-перше, дякую, що завітали.
Знаю, що ви здивувалися, як отримали запрошення,
бо я ніколи не святкую, але...
Але сьогодні я вирішила, що...
ми всі маємо пам'ятати тих, кого вже нема поруч із нами.
Знаю, що більшість із вас не були знайомі з Хосе Луїсом,
але ви знаєте про мій душ і піч.
Знаєте про машину.
Ви наче трохи знаєте Хосе Луїса.
Сьогодні я вирішила,
що настав час його відпустити.
І почати ремонтувати будинок.
Я хочу, щоб Хайме міг прийняти приємний душ,
коли забажає.
Щоб піч була готова
до святкування Різдва.
Цього разу я готуватиму.
- Мамо! - Я лише пропоную.
Мені не треба цього для щастя, Росіто.
Але я хочу, щоб моєму чоловіку було затишно у власному будинку.
- Це що? - Ми одружимося.
Мамо, спершу запитай його.
Так, мамо, будь стриманішою.
Перед вівтарем? Це не дивно?
Зараз або ніколи.
Ти молодець.
Швидко, Хайме знепритомніє.
- Росіто. - Хайме...
Ти одружишся зі мною?
Кажи «ні», Хайме.
Ти можеш краще!
Лало!
- Що, Софіє? - Облиш їх.
Дивися.
Я так хвилююся.
Вона завжди зі мною
про всяк випадок.
Що таке?
- Не подобається? - Дуже подобається.
Дивіться!
Це значить «так»?
Так.
- Не можу! - Я вийду заміж!
Не можу надути.
Ні, Франсиско. Ні.
Ти зберегла таємницю.
Я нічого не казала.
Він хотів зробити це так, Росіто.
У вас є вітчим.
О, мамо.
Чесно, не знаю, що діється на весіллях.
Я завжди сплю на стільцях під горою курток.
Сподіваюся, мама й вітчим дозволять зробити сувеніри.
Або тато Хайме, як я буду його називати.
Я завжди уявляла щось просте.
Піти в суд...
Тобто піти в РАГС і підписатися на пунктирній лінії.
А тоді поїсти бургерів.
Хочу чогось простого в рідному місті.
З єпископом, мером міста, соусом моле й мескалем.
І найближчою родиною, не більше 300 осіб.
Інститут шлюбу занепадає.
Він зв'язує й поневолює людські стосунки найгіршим чином.
Софіє, прошу, досить.
Годі, Софіє.
Перш ніж почати розмову про весілля,
ми розповімо, як наші сім'ї познайомилися.
І не думай, що зможеш не сказати, чи їдеш у Монтеррей.
Добре, люба.
Переклад субтитрів: Ірина Філоненко
Творчий керівник Юрій Лаховський