Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Roztáhněte prsty.
Tak.
A teďka takhle prstama vytáhněte ruku.
- Vytáhnout? - No, no, no.
Tak.
Tamhle...
Tak a teďka z tý ruky udělám sádrový odlitek,
ten půjde na huť a tam nalijeme do toho sklo.
Pak tam budou i přesně všechny ty čáry toho života.
Pak se to vytáhne, pak to obrousíme, vyleštíme,
musíme ještě chemicky leštit,
a pak to přilepíme na podstavec a bude to hotový.
Vidíte ty čáry života, jak je to tam vidět?
[Havel] Jo, to lze očekávat, že se mi ozvou různý znalci...
[muž se smíchem] Ano.
...který budou říkat o tom, kdy umřu a tak.
[druhý muž] Ta skutečná stopa člověka.
Jo.
Jsem slyšet, když mluvím? Jo?
Ještě ne, děláme zkoušku. Tak, prosím vás.
Ještě budeme dělat tu zkoušku.
A já začnu mluvit, až se zase rozsvítí červená.
Zítra tomu bude měsíc,
co pohotovostní jednotky brutálně zmasakrovaly
pokojnou manifestaci.
Začlo cosi, co bude s odstupem času teprve pojmenováno.
[řev davu]
[dav zpívá českou hymnu] ♪ V sadě skví se jara květ... ♪
Naše pokojná revoluce vznikla z odporu studentů
a posléze celého národa proti násilí,
mafiím, privilegiím a perzekucím.
Pravda a láska musí zvítězit nad lží a nenávistí.
Já jsem spisovatel, kterému to nikdy nedalo
a vždycky se angažoval i jako občan.
Nikdy jsem po žádné politické funkci netoužil.
Zároveň jsem však člověk,
který vždycky nadřazoval obecné zájmy nad zájmy vlastní.
Kdybych to byl nedělal,
nemusel jsem strávit několik let ve vězení
a mohl jsem se místo toho věnovat divadlu ve světě.
[potlesk, slavnostní hudba]
Slibuji na svou čest a svědomí
věrnost Československé socialistické republice.
Já si budu těžko zvykat, že mi říkaj pane prezidente.
No...
Ale kamarádi mi snad můžou říkat Vašku, ne?
[anglicky] Dámy a pánové,
pokud se dramatikovi podaří
zorganizovat svržení komunistické diktatury,
aniž by se při tom byť jen jednou vystřelilo,
tak mi věřte, že vím, o čem mluvím, také jsem tam žil,
tak to je prostě zázrak.
Je mi potěšením přivítat v Bílém domě člověka,
který oplývá velkou morální statečností,
jednoho z hrdinů revoluce roku 1989,
Václava Havla, prezidenta Československa.
Vážený pane prezidente,
vážení senátoři a členové Kongresu,
dámy a pánové.
Poradci mi poradili,
abych při této významné příležitostí mluvil česky.
Nevím proč.
[smích]
Patrně chtěli,
abyste si vychutnali líbezný zvuk
mého mateřského jazyka.
[Havel] Když tak občas přemejšlím o tom svém celém prezidentství,
no, o této prazvláštní fázi mého života,
říkám si, zda jsem vlastně nebyl tak trošku omylem historie.
Často slyším otázku,
jak nám Spojené státy mohou dnes pomoci.
Má odpověď je paradoxní, jako ostatně celý můj život.
Nejvíc nám pomůžete,
když pomůžete Sovětskému svazu na jeho sice nezvratné,
ale přesto nesmírně komplikované cestě k demokracii.
Mimořádný souběh mimořádných okolností
na takovouto funkci dostal někoho,
kdo za trošku normálnějších poměrů by tam nikdy nebyl.
Nad váma stál...
nějakej ochrannej anděl, takže jste to přežil.
A my jsme rádi, že jste to přežil.
- Já měl dva ochranný anděle. - Určitě.
A jednu tady.
[hlasatelka] Úderem půlnoci
bude Česká republika bez prezidenta.
Václav Havel, který stál v jejím čele více než 12 let,
totiž dnes Pražský hrad opustí.
[skandování davu] Ať žije Havel....
Milí přátelé,
loučím se s vámi jako váš prezident,
zůstávám s vámi jako váš spoluobčan.
[Havel] Dobře, tady ještě mám něco podepisovat?
Tady od paní Havlový. Domluvila jsem s ní teda,
že ta večeře s nebude, pane prezidente.
[Havel] Takže mi musíte asi ten program
zase ještě pře...
Hned vám ho udělám a dám ho do rozpisu.
- Budu rád, když oba. - Udělám vám celý.
- I ten výhledovej i ten aktuální. - Tady máte od Radky.
Stavovala se tady. Fotku jsem jí dala.
Tady to je k tomu pondělku hotový...
To nemám. Tam jsem napsal jen Václav. Já jsem...
To exprezidentství je horší než prezidentství,
protože je na doživotí.
Prezidentem je člověk na pět nebo na deset let, že.
Tím exprezidentem je navždy.
Já jsem si myslel, že budu svobodný jak ptáček
a budu si moct dělat, až skončím s funkcí,
co chci a budu chodit do divadel a číst a podobně.
Vůbec ne.
[Muž u auta] To musíme nějak porovnat. Tou kamerou a...
- Moc mě těšilo. - Děkuji, na shledanou.
Přeji vám pevné zdraví a těším se na viděnou v Troji.
- Tak to jsme zvládli. - Dobrý to bylo.
Jsem od rána do večera mezi lidmi,
ale neskrývám, že v jakémsi smyslu jsem trošku osamělý.
Havel!
Od rána do večera chtějí ty lidi jakousi naději.
A když jezdím po různých kontinentech,
tak mají ohromná očekávání,
že nabídnu jakýsi recept na záchranu dnešní civilizace.
Rozhodně nevěřím na nějaký návod,
který si vezmem a dál nemáme starosti.
[německy] Rád bych přivítal vítěze
ocenění Zlatá slepice 2009,
kterým je pan Václav Havel.
Mám málo času něco čerpat ze svého okolí.
Z četby, od přátel...
Ale vždycky nakonec nějak se s tím vyrovnám
a nějakou naději nabídnu. To je jedna věc.
Ale druhá věc je, že člověk musí vždy znovu
artikulovat jakési ideály, artikulovat jakési hodnoty,
prosazovat je, bojovat o ně.
Že se musí neustále jako Don Quijote pokoušet o cosi.
A nejhorší je, když řekne:
„Stejně nic nezměním, co bych se staral.“
To je ten nejhorší způsob takového existenciálního krachu.
Jak to mělo být vůbec potom...
Mohl bych se podívat na ten Die Zeit?
To vyšlo dobře. Dobré to je.
- Četl jste to? - Četl, no.
- Jak to vyznívalo? - Dobrý.
Působíte křehce, ale pevně současně.
Sedmdesát tři let. To asi nejste, v podstatě.
A že působíte mladší, ale zdravej,
že víc než čtyři roky jste seděl v komunistickejch vězeních,
že jste doposud politický člověk, kterej ale...
Normálním politikem jste nikdy nebyl.
Čau, Vašku.
Já opravdu budu předčítat poprvé,
a pevně věřím, že naposledy, své rané verše.
Před půl rokem jsem to nerozvážně slíbil
a teď budu muset ten pohár hořkosti vypíti do dna.
Báseň se jmenuje „Jednou v neděli odpoledne“.
Lze na ní možná dost dobře vysvětlit,
proč jsem záhy přestal básně psát.
„Zaprášený sluneční paprsek
pomaleji a pomaleji rozřezává secesní šedou barvu
hlavní haly Wilsonova nádraží v Praze.
A ve stínu jeho tupějícího nože
loučí se spolu tisíce opálených tváří a podávají si ruce,
jejichž prsty zakrněly v chmelové plody
a jež si kupují melouny a měří je na věrtele.
Snad za 365 dní uvidíme opět vlaky zlaté od chmelu.
Snad uvidíme opět věrtele básnických extází...“
[smích publika]
Těch věrtelů je na vás dneska přichystáno dost.
[smích publika]
Vašku, ty ještě píšeš?
Já jsem totiž v podstatě stydlivý člověk.
A lyrik musí mít odvahu se svěřovat světu
se svými pocity.
A já jsem brzy dospěl k názoru, že toho nejsem schopen,
a tak jsem se dal na jiné literární žánry,
kde jsem skryt za dramatickými postavami.
Nemluvím za sebe, a tím méně o svých citech a pocitech.
Helčo, proč nechceš nikomu vydávat
ty zatracené osobní evidenční materiály?
Vydám je každému, kdo nedostal v poslední době
vyrozumění o výsledcích inventarizace,
a každému, kdo je dostal, mi je předloží.
- No tak to přeloží Mašát! - Překládám jen na Kuncovo povolení.
Tak Kunc musí dát ale povolení!
Nemůžu, když nikdo nemá materiály od Heleny.
Slyšíš to? Ty přeci jenom musíš vydávat ty materiály!
Vždyť nesmím překládat.
- Tak to přeloží Mašát! - Překládám jen na Kuncovo povolení!
To já jsem ve svejch hrách vždycky tak dělal,
že si vymyslím jakýsi svět. Ten svět má svoje zákonitosti.
Je trochu umělej, zvláštní, platí jen dvě hodiny,
předtím ani potom není.
A ten svět, to je nějakej stroječek takovej zvláštní,
kterej funguje svým vlastním způsobem.
A cosi snad vypovídá o tom velkém stroji světa, že jo?
Ani nevíš, jak strašně rád
bych pro tebe udělal to, oč mě žádáš.
Tím víc mě ovšem děsí,
že pro tebe fakticky nemohu udělat takřka nic,
protože jsem vlastně totálně odcizen sám sobě.
On věří opravdu v této chvíli, že nemůže té Marii pomoct,
protože je odcizen, a protože je svět absurdní
a protože jsme všichni jako Sisyfos.
A nikdy si nepřizná, že to je jeho vlastní slabost.
Tady někde...
Je ta moje...
Támhle. Já chci ukázat tu...
Tahle fotka, to jsem já zamlada tady.
[Dalajláma anglicky] Opravdu?
- Fotka byla pořízená tady v divadle. - Ano.
Byl jste fešák.
Kolik vám tehdy bylo? Na té fotce?
Je z 60. let, přesně nevím.
Vážím si vás.
Pečujte o sebe a své zdraví.
Svět vás potřebuje a Tibet také.
Děkuju.
To jablko je skutečný jablko od Dalajlámy, nebo je ozdobný?
Je skutečný.
Tak vám ho dám. A tohle mám vzít domů.
A tohle je mistička tibetská.
Na stůl si ji můžete dát.
Ale taky třeba co je toto?
Ne, pryč s tím. Projev chtějí.
Furt mi to sem podstrkujou.
- Půjdou zase někam... - Pojďte.
Vy jste mi tam podložil papír, vlámský spolek pěvecký dětský,
- že chce desetiminutovej projev. - Ne, o tom nic nevím.
To tam dal někdo žertem, teda. Leží na stole.
Jo? O tom vůbec... To vůbec netuším.
Oni už uměj dělat nealkoholický pivo,
který chutná stejně jako alkoholický.
To je výborný.
Já mám už asi 55 let řidičský průkaz.
Dřív jsem jezdil po celý Evropě a tak.
Teď, jak nejezdím, tak je to pro mě vždycky taková...
Takový dobrodružství.
Tohlento je hra, kterou jsem rozepsal
před 17 lety asi. Jo.
To je totiž o politikovi, který ztratil funkci,
nějakým způsobem ho sesadili asi nebo něco,
po dlouhý době vládnutí, a on to prostě neunese
a zhroutí se mu celý svět spolu s tou mocí, jo.
A je to trošku založený na půdorysu krále Leara, jo.
A já jsem najednou byl překvapen, jak jsem mohl tehdy,
kdy jsem žádnýho politika v podstatě neznal a neviděl, že jo,
jak já jsem mohl mnohé věci předvídat,
který mezitím jsem mohl tak důkladně zpozorovat,
pozorovat v reálu.
Protože jsem viděl tolik politiků, který přišli o moc, že jo,
a neunesli to a tak.
A jsou tam věci...
věci, který mě velmi překvapily
a vlastně mě to potěšilo.
[rádio] Divadelní hra Odcházení,
kterou začal Václav Havel psát v roce 89
a po listopadových událostech
uložil na čas k ledu, určitě perspektivu má.
Havlovsky se zamyslet nad základními lidskými hodnotami
v režii Davida Radoka se pak budete moct i po prázdninách.
Několik představení je naplánováno na září.
[Tříska] První možnost. Už natrvalo budu žít jen z toho, co bylo.
Neustále na to vzpomínat. Pořád znovu
a dokola se k tomu vracet, analyzovat to,
vysvětlovat a obhajovat.
Znovu a znovu to srovnávat s tím, co je teď,
a dokládat, oč to bylo tehdy všechno lepší.
Prostě se už jen plně věnovat své vlastní stopě v historii,
svým dávným zásluhám, své vlastní památce
a jejímu pomníčku u naší cesty světem.
[zvuk motorové pily, klavír]
[Havel] Děkuji hercům, že se nepitvořili.
Divadlo děkuje divákům, že měli vypnuty mobilní telefony.
Pravda a láska musí zvítězit nad lží a nenávistí.
Zapněte si telefony. Dobrou noc a hezké sny.
[potlesk publika]
Divadlu jsem se začal věnovat jako jakési náhražce filmu.
Vlastně jsem měl takovej špatnej původ třídní,
že jsem se nemohl dostat na filmovou fakultu
a bez jejího absolvování v těch dobách nebylo myslitelné,
že by člověk měl cokoliv společného s filmem.
Otec byl podnikatel, a to znamenalo,
že jsme měli určitý komfort. Vychovatelku, zahradníka...
Strýc Miloš, to byl bohém naší rodiny,
takový bonviván, zakladatel české kinematografie,
budovatel Barrandovskejch ateliérů, majitel Lucernafilmu.
Z tý doby já jsem se znal s hvězdami.
Jsem byl malej chlapec, ale to prostředí
kolem mého strýce jsem jaksi znal a pamatoval.
Byl jsem trošku panské dítě,
které mělo i četné výhody ve srovnání s jinými dětmi.
Strašně mi to bylo nepříjemný, těžce jsem to nesl.
A od té doby jsem cítil takovej jakejsi
smysl pro spravedlnost, nebo sociální spravedlnost,
odpor k těm nezaslouženým výsadám,
nebo různým nespravedlnostem.
Já mám prostě jeden poněkud utopický nápad.
Já jsem vždycky chtěl bejt filmařem.
A zdá se mi, že by bylo docela dobré,
kdybych svou kariéru ukončil tím,
že teda se naplní můj dětský sen
a že zrežíruju film podle své vlastní hry Odcházení.
A vás se chci zeptat hlavně, zda to není blbost.
Zatím o tomto mém úmyslu ví, mimo mé ženy, Miloš Forman,
kterej mi říkal hlavně, že si to mám dělat úplně po svým
a nenechat si nikoho do toho mluvit.
Bejt suverénním vládcem nad tím dílem.
No, já možná mám naivní představy,
ale já mám docela konkrétní vizi toho filmu.
Důležitý je to základní dějiště, což je tady stůl s židlema
a tady ta vila, do který se chodí, přichází, odchází.
To mám jako docela promyšlený.
- [kameraman] Tak na váš film. - [Holubová] Tak na náš.
- Na debutanta. - Ano.
To je nádherný.
To, co vám tam za chviličku nahraju, tak je tady vytištěno.
Páni! To je pěkné, to je tlusté.
No, je to na 150 stránek.
- Kolik že to má záběrů? - Asi 447, tuším, že to má.
To je dobré.
Mně říkali, že to mívá kolem 500, film, no.
Tak máte to tady teďkon pořád jako Odcházení,
technický scénář.
To udělám tak, že se pokusím veškerý opravičky
- udělat perem v tomhle. - Ano.
Taky to nepíše.
Nebo takovýhle. Ale to už psát nebude.
Ne.
Tohle je co za macka? Jé, a víte, že píše?
Jasně. Já jenom, kdybysme prostě tu schůzku domlouvali,
tak jenom s jakou rezervou časovou
asi bychom měli počítat nebo tak.
A ještě mám jeden dotaz.
Je vůbec šance po našem příletucv ten pátek,
že by třeba nás vyzvedlo auto na ploše?
Přišla jste teď, že? Neměla jste možnost si to přečíst.
- Teď no. - Jde jenom o to, že v Paříži počítali,
že byste se zúčastnila s panem prezidentem jen první den.
To ne. Já myslela, že budu...
Já potřebuju vidět Srdce Marie Stuartovny,
protože to od pondělka začínám zkoušet.
Všem jsem to slíbila, že si to nafotím. No...
To bysme mohli říct, že se necítíte dobře.
Na Montmartre jsem chtěla jít.
[Havel] Navíc bych potřeboval, aby spolu se mnou vybrala oblek.
Já nemám energii. Já potřebuju být sama se sebou.
Procházet se. Nebo s tebou v hospůdce a tak.
Já nemůžu. Opravdu nemůžu. Ty povinnosti už nemůžu.
Já myslela, že budu prostě žít jako normální člověk.
[Havel] Manželka u všeho víceméně musí bejt,
takže pro tvořivou, kreativní osobu
to může být dost těžké, nepříjemné, že.
A je pravda, že mi několikrát zachránila život.
Jsou to léta staré příhody.
Nicméně, zasloužila se tedy o to,
že jsem přežil různé nepříjemnosti
a dovedla velmi energicky zmobilizovat lékaře
i v okamžiku, kdy oni říkali,
že mi nic vážnýho není a ona vycítila,
že to může být něco velmi nebezpečného.
[hlas z televize] ...gestern die Operation von Václav Havel....
Dobrý den.
Takže tady za nimi...
Nevím, nevím.
Mně připadá, že je trošku delší teda.
Možná jo.
Že to je dlouhý, by mně tolik nevadilo.
Pakliže to půjde trošku povolit v pase, tak to beru.
Já zatajím před Dášou i před sebou, kolik to stálo.
Nechci to vědět.
Tak se mně podařilo to podepsat a nevidět to číslo.
[francouzsky] Dívejte se sem, prosím.
Já jsem taková podivná kombinace samotáře, osamělce,
a zároveň jsem člověk takovej velice společenskej,
kterej se mnohým jeví jako takový veselý chlapík,
takové oživení v sále,
taková konverzační ozdoba společnosti.
Jak to může vůbec koexistovat v jednom člověku, tolik paradoxů?
- Snad jsme tu nic nenechali. - Ne.
A teď jedem jinam na ten raut, jo?
Teď jenom krátkej přejezd na ten raut.
To je český student.
My jsme vám chtěli poděkovat jménem všech českých studentů
za vše, co jste udělal pro naši zemi.
- Moc si vás vážíme a obdivujeme vás. - Děkuji vám.
- Dobrý večer. - Děkujeme.
[skandující dav] Havel, président!
[řidič] Kde budem stavět?
- Tady bude pan prezident vysedat. - [řidič] Jo.
- Zastav. - [Havel] Pojďme zastavit.
- Jé, dobrý den. - Dobrý den.
[muž z pódia] Náčelník, pan Václav Havel!
Čestný host nejslavnější undergroundové kapely
Hever and Vazelína!
Václave, já tě prosím...
zabubnuj si s nejslavnější kapelou...
Veselá skladba „Buď práci čest“!
Práce šlechtí člověka!
Kdo nepracuje, ať nejí!
Koho chleba jíš, toho píseň zpívej!
[zpěv davu] ♪ Poslední bitva vzplála, dejme se na pochod... ♪
[hlasitá hudba, zpěv davu]
[zapntuí a vypnutí vysavače]
[zapnutí vysavače]
- [vysavač opět vypne] - Jo.
Bývával jsem dřív šikovnější.
[hlas z rádia] ...doma s Viktorií Plzeň 2:3....
Dobrý den. Mě těší, že se teďka scházíme,
protože už vlastně nám čas kvapí při přípravě kostýmů.
Potřebujeme začít šít,
takže vlastně ke každý postavě si řekneme barevnost.
Takže třeba tohle je taková představa,
jak by šla řešit Monika, že ona má třeba sukni,
kterou si tady takovým páskem vyhrne.
[Havel] Já sám, co se týče konkrétních kostýmů,
jsem na rozpaku, když to mám vybrat.
Já tomu tolik moc nerozumím, ale mohu říct,
co se mi líbí velmi a co ještě víc, no.
- No tak to je ono. - [smích]
Celej ten film je taková multikulturní
postmoderní patlanina všeho dohromady.
A něco bude připomínat přelom 19. a 20. století,
něco 20. léta.
- Tak. A pak budou ještě... - Ty jsi tam, Zuzko, vyndala ty lístky?
- To je... - [Havel] Ten Dalajláma, ano.
- Ten bysme ale nestříhali. - [Dagmar] Ne, to nemůžeme.
To není nic tak posvátnýho. To je vítací šátek.
Kdykoliv s někým se delší dobu neviděl,
se s ním potkává, tak mu to dá.
Lze ho používat, já myslím, že ho lze i rozstříhat
a že Dalajlámovi to nevadí a neurazí ho jakákoliv manipulace.
Bude naopak se tomu smát svým takovým řehtotem zvláštním.
[napodobuje smích Dalajlámy]
- Jo, takhle bude reagovat. - No.
A svým způsobem bude rád, že to je použito takto.
- [angl.] Dobrý den, rádi vás tu vidíme. - Ráda vás poznávám
Ahoj!
[anglicky] Někdo z produkce řekl:
„Takže Havel vám bude nosit kytaru?“
„To musí být nějaký vtip, ne?“
Já na to, „Ano, to je takový náš vtípek.“
[muž přes mikrofon] Dámy a pánov é,
jsme rádi, že mezi nás dnes přišel muž,
který svou... této krajině vrátil znovu obsah.
A nejenom za to jsme mu vděční!
Dámy a pánové, pan prezident Václav Havel!
[jásot davu]
Milí přátelé, kytara v mé ruce,
nebojte se, neznamená, že se chystám hrát.
S vaším dovolením zvu na scénu svoji šéfku,
které i jako nosič kytary sloužím.
A to je Joan Baez!
V dobách, které naštěstí už pominuly,
byl koncert v Bratislavě.
A já jsem na ten koncert přijel.
Byl jsem sledován policií.
A věděl jsem, že policie bude chtít
zabránit mému setkání s ní.
Z hotelu jsem ji doprovázel, ona byla do mě zavěšená,
a těm estébákům bylo blbé, nebo se obávali,
že by mělo publicitu, o kterou nestáli,
kdyby mě sebrali s Joan Baezovou
v situaci, kdy nesu kytaru, že.
Ta role nosiče nástrojů pomohla k tomu,
že jsem na tom koncertu byl, ona mě tam veřejně pozdravila.
Chcela by som venovať túto pieseň
- Chartě 77. - [jásot davu]
Zároveň tu vítam priateľov z Charty,
včetně Václava Havla.
♪ Jednou budem dál ♪
[sbor] ♪ Jednou budem dál, ♪
♪ jednou budem dál. ♪
♪ Jednou budem dál, já vím... ♪
[moderátor] Tak to je síla, co říkáte?
- [novinář] Pardon. Řekněte nám... - Václave.
Vy jste úžasnej, nejlepší.
Prostě fakt chlap, kterýmu já věřím jako.
Děkuji vám za důvěru. Děkuji.
Pevný zdraví vám přejem.
Pane prezidente, kapitán letounu, major Bartošek.
Posádka je připravena k letu do Bruselu. Dobrý den.
[šeptem] Čtyři, tři...
Jestli byste, pane prezidente, podepsal ještě tyhle tři?
Nevíme jména, tak jenom podepsat stačí.
Ta letuška tady, ta tady byla už v době,
kdy jsem se stal prezidentem, už byla tady letuškou.
- Ano? Vy si ji pamatujete? - Ano.
A...
Vypadá teda pořád stejně.
Vážený pane předsedo, paní poslankyně, páni poslanci.
Domnívám se, že Evropská unie má šanci
inspirovat zbytek světa ještě něčím daleko hlubším
než jen svým modelem spolupráce národů.
To všechno je ovšem možné jen za předpokladu,
že se začne cosi proměňovat
v samotné duši soudobého Evropana.
Měl by být přeci jen trochu pokornější,
měl by myslet i na to, co bude, až zemře,
sklánět se před tajemstvím vesmíru a bytí samotného.
Zkrátka vztahovat se opět víc tak,
jak tomu bývalo v prvních fázích evropského vývoje,
k věčnosti a nekonečnu.
Proč to všechno pořád dál a dál dělám?
Někde vespod je asi jakejsi běs,
kterej mě vždy znovu do toho všeho žene.
Asi bych nedokázal zodpovědět sám sobě otázku:
„Proč se vždy znovu a znovu
jako brouk potápník někde ponořím
a jinde znovu se vynořím?
Proč si vlastně nedám pokoj?“
Tudíž asi mně ten záhadný vnitřní běsík
zřejmě už do smrti pokoj nedá.
Ten dům jsem si prošel. Na zázemí je ideální.
Tady v podstatě můžou bejt jak maskérna, kostymérna, produkce.
Catering bude tady v hale.
Plus tady v tom malým bufáči.
Čili tam není vůbec žádnej problém.
A oni to vytuněj za dva měsíce kvůli nám?
Celý dva měsíce by to bylo pro nás, no.
Oni by ty příchozí buď mohli chodit rovnou sem.
Anebo by chodili takhle
a tady by mohli křižovat ty schody.
Ano. A tady, jak odejdou, už není tak důležitý,
pokud jedni odcházejí svejma dveřma tam
a druhý svejma dveřma tam a vždycky se tak trošku
uprostřed těch schodů křižujou.
Tady by byl ten...
Ten Osvald by stál vždycky tady.
Přicházel by odtamtud křížem sem, tady by stál,
a tady by vždycky musel zakopnout o ten kamínek.
Ne, o ten by...
Ty schody vedou sem. 12 schodů.
Vysoký patníky ještě.
No, tady by někde stál ten kámen takovej.
A on by o něj znova zase zakopl.
Anebo by stál možná ten kámen tady.
Jo. Kdyžtak se mě chyťte.
Nabízíte své služby, svou pomoc.
[Dagmar] Třetí den, co jsme přistáli,
tak Václav měl prostě potíže s rukou a s hybností
a trošku se jakoby motal. A posléze se ukázalo,
že měl mozkovou mrtvici, nebo stav malé mozkové příhody.
Je, ale toto číslo jsme jim dávali, ale oni nechtějí číslo.
Oni chtějí toto fyzicky, jinak se s tebou nebaví.
[Havel] Ukaž mi tu moji peněženku.
Já se podívám, jestli ho tam nenajdu.
Víš? Číslo máme toho pojištěnce,
to nám i Sabina nadiktovala všechno.
- [Madeleine Albrightová] Máte to? - [Dagmar] Máme, ale nemáme kartičku.
[Madeleine Albrightová] Dej mně tu kartičku.
Dej mně tady tohle a to číslo.
[Dagmar] To dala s sebou...
[Madeleine Albrightová] Máš ňáký číslo?
[Dagmar] Ano.
Moment, Venoušku, já nemůžu teď dělat dvě věci.
Tam mám brejle. Bez brejlí nic nezaúřaduju.
Octl jsem se tu tak,
že jsem napůl těla jaksi poloochrnul.
Zajímavé je, že to nebylo vůbec ani depresivní,
ani nepříjemné, ani to nebudilo hrůzu.
Docela mi to přišlo až téměř veselé.
A spočívalo to z toho, že jsem mluvil
a nerozuměl jsem sám sobě, co říkám,
a tím méně mi rozuměla Dáša.
Měl jsem poruchu jazyka a celé hemisféry,
asi nějakou nepatrnou či co.
Levou ruku... jsem jí dával pokyny a ona dělala to, co jí říkám.
Ale zároveň byla cizí, nepatřila mi.
A bylo to velmi veselé,
že já prostě cizí předmět na dálku takto jaksi ovládám.
- Dobrý? - Ano.
- [anglicky] Tak hodně štěstí! - Mockrát děkuju.
Pardon.
- Výsledek bude... - Ještě se na to podívají.
Dobře, moc děkujeme.
[anglicky] Sáhněte si na nos.
A teď druhou.
Zvedněte nohu.
Pořádně.
Silou proti mé ruce.
Dobře.
Skoro vše se zlepšilo.
Ještě tato malá část.
Předtím to bylo takhle. Už jste v pořádku.
- Tohle jsme tu nikdy neviděli. - Ano?
- Jeho stav byl velice neobvyklý. - Opravdu?
Slyšeli jste to? Rozuměli jste tomu?
Já teda rozuměl z poloviny, ale to hlavní jsem pochopil.
[žena] Že to je zázrak a všichni se koukaj...
- Že jsem mimořádnej. - [žena] ...a on je dokonce rád, že...
Že jsem jakási chyba přírody.
[anglicky] Pojďte sem.
Jen pojďte.
- [žena anglicky] Chtějí vidět ten zázrak. - [doktor] Ano. Pojďte.
To bylo vážně něco.
Uvidíme se v pondělí.
Děkujeme.
Byli jste skvělí.
- Jsme velmi spokojení. - Ovšem.
Říkal, že to ještě nikdo,
že se to stalo v jiných částech těla, ale takhle...
To je způsobeno vínem a pivem, který jsem tajně pil.
Ale, prosím vás, úplně málo.
[výtah] Páté patro, jedeme nahoru.
[Havel] Uvědomil jsem si, že po těch různých operacích,
co jsem podstoupil, a chorobách a životních zážitcích
se ve mně nějakým způsobem probudila
či zesílila potřeba být trvale připraven
na eventuální odchod.
Ten odchod můj, já vím, že může třeba být až za 20 let.
Mohu odejít kamkoliv, do pekla, do nebe, do očistce,
ale aspoň v té míře, v jaké mohu,
bych rád měl čistý stůl. A to trvale.
- [Forman] Která disketa? - Kaplický.
Počkej ten... To by mělo bejt tady někde.
No, dával sis to na tu hromádku těch věcí, co jsi...
Jo tak počkej, tak to musíme...
Ale já ti můžu dát jinou.
Já si myslím, že ještě jednu jsem měl.
Do prčic. Moment.
- Je tam něco? Je. - Není.
- Nic? - To asi... To se mi nezdá.
Tadydle to mohlo sjet ještě pod tenhle fotel.
- Možná. - No ale...
Ne. Nevidím.
[Havel] Ze světa se to ztratit nemohlo.
Do prčic!
- To je ono? - No, tady to leželo.
- Jo, to je ono, ano. - To je ono.
Ahoj. Vy tady máte kino!
- [Martina Formanová] Tady je. - [Forman] To víš, že jo!
[Dagmar] Ahoj. Já myslela, žes jela pro maminku.
Ne, maminku přiveze ten... Tady jste.
- Ahoj. - Ahoj.
Ahoj. Na co se koukáte?
[Forman] Na Kaplickýho. To je zají...
[v televizi anglicky] Panebože, vyhráli jsm e soutěž.
A on řekl: „Ano!“
[Forman] To je nádhera, čéče. To je úplně...
[Havel v televizi] Kdyby člověk kalkuloval jen s tím
okamžitým úspěchem, tak by nemohl téměř nic
a celý naše disidentský úsilí bylo přece beznadějný naprosto.
Důležitý je vědět, že mám pravdu, že stojím za dobrou věcí.
[zpěv v televizi, anglicky] ♪ On the Sunday morning sidewalk... ♪
Možná bych poprosil Miloše ještě o jedno pivko.
- To víš, že jo. - Ne, Vašku to nesmíš.
- Co? - To nesmíš.
Ne, já měl jedno jediný takhle malý.
- A proč bych nesměl další? - Ne, nesmíš alkohol.
A půjdeš večer na večeři a budeš pít alkohol.
A včera jsi to trošku přehnal.
Baileys s tím práškem zapůsobilo. Možná to bylo proto,
že jsem jedl dva prášky, ale jiný.
A u jednoho mám napsáno večer a u druhého na spaní.
A on ten večer je možná také na spaní.
Tak můžu si dát to pivko?
Tady máš vodu, já jsem ti přinesla.
Já ti přinesu ještě jednu, jo?
[Forman] No já, já jsem tady jak...
No, teď mám, nemám? Mám, nemám?
To není sranda, to není sranda, pánové!
[anglicky] Zavazadla.
Výborně. Dobré odpoledne. Vítejte v hotelu Doubletree.
Nejdřív vezmu tuhle a dám ji sem.
Kam to chcete dávat?
Je to jedno? Do ložnice, nebo sem?
Restaurace je ve druhém patře.
Tady budou ovšem...
Tady jsou jistě kufry jinejch a nikoli naše, že ano?
Tohlencto by mělo bejt všechno vaše, pane prezidente.
- Jo? - Ano.
Restaurace je ve druhém patře.
Snídaně je od 6:30.
Pokojová služba funguje do půlnoci. V prvním patře je bistro.
Pokojová služba je k dispozici do půlnoci.
Asi mu dám dolar nebo tak, ne?
Posilovna je v pátém patře, cvičit se dá v jakoukoli dobu.
Jak se těšíš?
- Na dnešní večer. - Stříbrnější rty bys měla mít.
- Jak se těšíš na dnešní večer? - Ano, velmi.
Ty bys měl nejradši, kdybych měla rudý rty, já vím.
Který z představení Odcházení považuješ za nejhezčí,
nejlepší, nejvydařenější?
Co jsi viděl v Polsku, v Českých Budějovicích, v Praze?
Všechna byla buďto...
Buďto byla výborná, čímž se myslí zajímavá,
anebo byla zajímavá, čímž se myslí špatná.
Děkuji za rozhovor.
Díky moc, díky.
Já musím zejtra bejt v New Yorku,
tak se tady vyspím
a pojedu do New Yorku a všecko bude v pořádku.
- No to je... - Jak to všechno zvládneš?
Vašku, ty jsi řekl, že budeš u toho psát,
to bylo úplně bláznivý.
[anglicky] Díky, že jste dnes přišli.
Čeká nás americká premiéra divadelní hry Václava Havla Odcházení.
Jsme nesmírně rádi, že je tu dnes osobně.
Díky, že jste přijel.
A je tu také Madeleine Albrightová.
[Dagmar anglicky] Díky.
Ani je nestačím rozdávat.
Politika je služba.
Chceme všestranně vzdělanou rodinu.
Ať žije růst.
Jde o budoucnost.
Duj, větře, ať ti puknou tváře.
Svět je jen velké...
...jeviště bláznů.
Padají mi kalhoty.
[smích publika]
Nespadni, prosím tě.
- To já si sundám, pak si to nandám. - Vašku, ty seš srandovní.
Takže... Začneme od něj.
Odpočítej to.
Ano.
[ruch a smích]
Docela kravál.
[smích]
Díky. Moc nás těšilo.
Moc děkujeme, pane Havle.
Děkujeme.
Všichni vám tleskají.
Ten tanec měl úspěch.
Dobrý den, pane prezidente.
Nevím, jestli spím, nebo jsem vzhůru,
jestli mě bolí hlava, nebo mám, nebo nemám infarkt,
a jestli jsem ještě ve Filadelfii nebo v Praze.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Musím odpočnout.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Dobrý den, pane prezidente. Jsem rád, že vás potkávám.
To vlastně reálně během toho natáčení
- my tu fotografii vyrobíme. - Jo, jo.
To je dobrý.
„Zradila milence s manželem.“ To jsem tam navrhl já, že jo?
Ano, to jsou vaše.
Jediná moje připomínka je, jak zvýraznit ten fuj.
Tlustší písmo, větší písmo
nebo červenější podklad nebo kontura.
- To bych nechal zcela už na vaší úvaze. - Dobře.
To je dobrý.
Dobrý den.
Tak se omlouvám, no tak je to...
Ale zdá se mi, že jste přišel v pravou chvíli,
protože teď právě jsme zralí začít.
- Dobrý den. - Ahoj.
- Dobrý den. - Dobrý den, vítám vás.
Vlastní úkol pro mne, tolik nových věcí
prožívám ve svejch třiasedmdesáti letech.
Přicházejí herečky přesně po půl hodině.
Haha, to je dobrý.
- Prosím. - Nezlob se, tati.
My s Albínem jsme znovu o tom mluvili.
Všechno jsme zvážili a došli jsme nakonec k názoru,
že by to nebylo dobré řešení ani pro tebe, ani pro nás.
Všechno jsme zvážili.
A myslím, že by to nebylo dobré řešení.
Ani pro tebe, ani pro nás.
Mačkali bychom se tam.
Mačkali bychom se tam,
za chvíli bychom si stejně šli na nervy.
Zuzce by snad šlo dát na pár dnů přistýlku do kuchyně,
ale co s babičkou? Kam s ní?
Na vsi budeš mít klid.
Velmi dobré.
Kde jste byl?
No, měli jsme kamerový zkoušky na film,
který budu točit jako filmový režisér.
A na starý kolena
ještě jsem se dal na úplně nový povolání.
A pro mě to byly veliký nervy,
protože všichni se na mě obraceli s dotazama,
kde jsem začasté ani nerozuměl pořádně, na co se ptají.
Užívající se slova...
Dnes se nic nejmenuje česky,
výběr herců se řekne casting, že jo.
Zdálo se mi, že to máme o milimetřík delší.
No, ano, tam.
Můžeme, prosím vás, pane prezidente, jít tam?
- Dobrý den. - Dobrý den.
Já jsem takovej zvláštní případ, protože je málo lidí,
který byli posledním prezidentem jednoho státu,
prvním prezidentem jiného státu,
v pětasedmdesáti letech filmovým debutantem,
a ono to může vyvolávat i odpor.
Umím si představit, že někdo napíše:
„Je známej, lehce se zbláznil a sehnal si miliony na to.“
Všechno se může stát, jsem na to připraven.
[reportérka] Dá se popsat, jaký to bude film?
No, my se snažíme zas úplně všechno o tom filmu neříct,
protože on by pak na něj nikdo nepřišel, že?
Kdyby bylo vše známo předem.
Jakýmsi způsobem ten film by mohl být,
řekněme... neobvyklý.
[reportéři] Děkujeme. Děkuju.
Pojďte na stranu. Pojďte na stranu všichni.
[štáb] Kluci zvuk taky, bednu si dejte, Viktore, blíž.
Ano, likviduju.
[Havel] Tady mně není jasný na tom filmování,
když chci říct něco jednoduchého hercům.
Třeba: „Hlasitěji.“ Nebo: „Tišeji.“...
Tak musím utíkat...
Tak nebyl by problém dát hlasitej mikrofon
Na plac, panu prezidentovi.
Proč to nemá? Má to každej režisér.
- Tady by řekl mikrofonem hercům... - Amplionek, jo?
- Amplionek. - Tak jo.
- Haló, haló. - Takhle z boku, takhle.
- Haló, haló. - Musíte ale mluvit nahlas.
Když budete šeptat, tak to moc... Důležitý je mluvit nahlas.
- Haló, haló. - Ano.
- Jsem slyšet? Jsem slyšet? - Můžete víc asi.
Křičet můžu i bez toho, bez amplionu.
Jste slyšet výborně.
Ten jeho vtip je v tom, že můžu mluvit normálně, ne?
- A nemusím křičet na nikoho. - Ještě jednou, jestli to funguje?
Tady Havel, tady Havel, slyšíte mě, slyšíte mě?
Slyšeli? Ať řeknou.
[Havel] Taky kývali, nebo už neslyšeli?
- Slyšeli jste? - Slyšeli.
Jo!
[Havel] Tam by bylo asi hezké, kdyby byli vidět,
jak už jdou přes kaluž.
Nemá bejt ještě trošku vzadu?
On furt vypadá, že je s ní v jedný linii.
Tak pozor, točíme.
Karla Besedu prosím ještě o půl kroku dozadu.
Pořád vypadáte, že stojíte ve stejné linii, v tý kameře.
- Takhle? - Ano.
Tak ticho!
Tak točíme, prosím kamera. Akce!
[se smíchem] To je strašný.
Cože? Jsem zajat?
- Půjdete s námi, pane doktore. - Kam?
[Abrhám] A proč?
[policajt] Abyste nám podal vysvětlení.
[Abrhám] Nebudu vám nic vysvětlovat.
Prosím slušné zacházení, výkupné bude!
Líbu tě na brundibára, můj čuníku.
Stop!
Tak ještě jednou s tím jiným pozdravem, jo?
Tak mu to řekni rovnou.
Pojďte, ještě jednou to uděláme. A ten pozdrav má dělat jak?
- Mariáne, prosím tebe. - [Marián Labuda] Ano?
Nezlob se, že s tím pořád buzeruju,
- ale takhle uděláš a dost. Ano? - A dost. Aha.
Ano, jenom... Ano, přesně.
- Takhle těma palcema od toho? - Ano.
- Ano, přesně takhle. - Dobře.
Tak, pane prezidente, další zkouška, jako kamera.
Ano, teď to bylo asi nejbližší mé představě.
Děkuji.
[v dálce hřmění bouřky]
Bezděky, jak jsem furt o tom v hospodě mluvil,
že bych si to jednou zrežíroval sám,
tak se to proměnilo ve skutečnost
a rozjela se jakási veliká mašinérie.
Je to daleko větší dobrodružství, než jsem myslel,
a strašně kolem toho je práce.
To zabere člověka celýho, vyrábět film.
To není sranda, zvlášť člověka odpovědnýho.
Shromážděte všechny herce, prosím tě, vedle, jo?
Ano.
Bylo by dobré mi udělat co nejdřív
- ten přesnej kalendář. - Určitě.
Snad přímo do konce roku.
No, do zítřka těžko to budu mít.
Do Františkových Lázní to pošleme, pane prezidente,
to není problém.
- Tam to jde odfaxovat. - Určitě.
No a ty první dny vlastně
opravdu budete aspoň trošku odpočívat a vydechnete si.
A od pondělka byste se podíval na ten program
- a ujasnil si teda, co... - [klepání]
- Nerad ruším. - [Havel] Už máme jít?
- Už je třeba? - Jak to bude možný, no.
Už máme zkalibrovanou kamerou, tak jak to půjde.
- Dobře. - Děkuju moc.
Akce, Pepa!
Novináři!
[změť hlasů] Pane kancléři. Propluj!
Ještě dál pokračuj.
Ještě na nás, pane kancléři, tady, děkuji.
Děkujem.
- Ještě jednou, propluj! - Dobrý, máme.
- Ještě dál, pokračujeme. - To je dobrý, ano.
Ano, tady pane kancléři. Výbordelný.
A ještě já chci takhle, zamávám...
Ano, dobrý.
Stop!
[Havel v apliónu] Jsme za vodou a film dopadne dobře a bude m ít úspěch.
[jásot, ovace]
Nepomýšlím na Cannes, Benátky či Oscary.
Já pomýšlím na to, aby se ukázalo,
že neměl pravdu komentátor jednoho deníku,
který napsal, že můj úmysl v tomto vysokém věku
natočit film je projevem mé senility.
Já bych rád, kdyby to spíš vyznělo
jako jeden ze způsobů boje se senilitou!
Jsme s vámi, buďte s námi!
Prší.
Nad Olgou budu já, pode mnou Ivan,
pak Olga, pak Dáša, pak druhá Dáša.
Takhle tam ty černý ty...
To jsem naplánoval, a doufám, že to dodržej.
Politika je služba!
Chceme všestranně vzdělanou rodinu.
Ať žije růst!
Jde o budoucnost!
Duj, větře, ať ti puknou tváře!
Svět je velké jeviště bláznů.
Padají mi kalhoty. Padají mi kal...
Padají mi... Padají mi kalhoty...
Nevím, tam už je intonací...
Přemýšlím o těch padajících kalhotech, jak to říct.
- Ano. - Jak to říct.
No, může to být trošku jako výčitka celému světu,
jak dopustil, že ti padají kalhoty?
Může to mít přídech, může to být konstatovačka.
Na chvíli přestane být blázen a konstatuje
profánní realitu kolem sebe a na sobě.
Můžem to celý namluvit a zkoušet
ten úplnej závěr dvakrát, třikrát.
- Půjdu? - No ano, zkusme.
Důležité je, že chci v tuto chvíli
sloužit v této zemi tam,
kde to tato země v tuto chvíli nejvíc potřebuje
a kde mohu této zemi v tuto chvíli nejvíc posloužit.
Politika je služba!
Chceme všestranně vzdělanou rodinu!
Ať žije růst!
Jde o budoucnost!
Duj, větře, ať ti puknou tváře!
Padají mi kalhoty.
Haló, na pevnou linku nemůžete zavolat?
Pevnou! Pevnou do kanceláře.
Dobře, děkuji.
- [zvonění telefonu] - Ano?
Pane doktore, jste to vy? Dobrý den.
Hned vám předám pana prezidenta, ano?
Vteřinku.
Haló? Ano, už to je lepší.
Ano, dobře. Tak se domluvme napevno,
že úderem dvanácté budem v tom podjezdu, jo?
Tak jo. Tak jsme domluveni.
Tak děkuji. Pán Bůh s námi, na shledanou.
Ve 12 IKEM, konec v 19. To je proto, že by...
Oni by si mě chtěli nechat přes noc,
a my nechcem přes noc.
- Takže jsme dali jakoby limit. - Takže by to bylo do večera, jo?
A druhej den to bude asi pokračovat ještě trošku, no.
Teď jsou projekce, tak to ještě nevíme, ale...
Já se tady uklidím.
Děkuji vám, že jste si vypnuli své mobilní telefony.
[kváknutí]
Pravda a láska musí zvítězit nad lží a nenávistí.
- Zapněte si telefony. - [smích]
Máme tam jít?
[moderátor] ...přivítal autora námětu scénáře a režiséra,
- Václava Havla. - [ovace]
Děkuji vám za vaše vlídné přijetí.
Ubezpečuji vás,
že mé zakopnutí bylo skutečné, nikoli hrané.
A děkuji vám,
že jste měli vypnuty
své mobilní telefony.
[redaktorka] Jedna z hlavních polemik, které zazněly,
jsou, že vlastně Odcházení není film.
Jaký byl ten váš původní záměr a jak vlastně tuhlenctu,
- v uvozovkách kritiku, vnímáte? - Já jsem to prostě udělal tak,
jak se mi zdálo, že se to má udělat.
Tak, jak jsem to cítil, a tím, kam to patří,
nechť se zabývají kritici, to jim přenechám.
[v televizi] Napůl film, napůl divadlo.
Havlovo Odcházení se ale podle kritiků
někdy možná až příliš drží původního textu
a divadelní stylizace.
Já bych to hodnotil jako takový zajímavý nápad starého pána,
který na závěr kariéry si chce dopřát takovou radost
a dopřeje si ji takovou hodně velkolepou.
Na Odcházení se nedají napasovat
taková ta obvyklá hodnotící kritéria,
protože tenhle ten film se jim prostě vymyká.
On je tak osobitý, tak solitérní,
že zaujmout na něj pohled je vlastně docela obtížné.
Tlučte do mě, když se vám to líbí!
Jsem člověk, jemuž ukřivdili víc, než on kdy křivdil jiným.
Nemáte nic na hlavě, můj pane!
Ty pukni, přírodo, a utrať sémě, z něhož se rodí nevděčníci!
Kde je můj pán?
Večeře stydne!
Dej psovi úřad a hned je z něj pán.
V tom nesmyslu je smysl!
Rodíme se s pláčem.
Jak poprvé si loknem vzduchu, hned je z toho křik a pláč.
- Dobrý den. - Hned se vám budu věnovat.
- Já přišel trochu předčasně, ale... - Nic se neděje.
Pojďte se posadit.
Jak se máte?
No děkuju, mám se pořád víceméně stejně, tím, že jsem...
po deseti schodech musím odpočívat,
ale to už bude asi nadosmrti, no.
Já vás teda seznámím s nejbližším plánem.
Čili za chviličku zase přijdou sestřičky z ARA,
píchnou vám teda flexilku, půjdete na CT vyšetření.
[Havel] Jak to, že jsme schopni mít naději i tehdy,
kdy nás vlastně nic vnějšího, objektivního,
viditelného neopravňuje k nějaké naději?
Naději v sobě prostě máme, nebo nemáme,
ať je situace jakákoli.
Odkud tedy tu naději bereme, kde ji čerpáme?
Zdá se, že opravdu ten její poslední zdroj
je kdesi za tím horizontem toho pozemského,
že má jakési transcendentální zakotvení,
ať už si to uvědomujeme a přiznáváme,
nebo ať to třeba i vehementně popíráme.
Všecko nejlepší!
Jsem moc ráda, že jsem tady s tebou.
Bezvadně vypadáš!
Je to na rozdíl od pravýho Oscara,
- je to zlacený plátkovým zlatem. - Jé!
Není to teda nejlepší...
A dám sem další dvě židle pro gratulanty.
To mělo bejt překvapení.
Tady dubová vodka, abys byl silnej jako dub, Vašku.
Můžu se taky připojit k tisícům gratulantů?
Všechno nejlepší!
Já jsem činil za svých pětasedmdesát let života
jedno pozorování.
Totiž, že čím jsem starší, tím jsem plašší.
[smích publika]
Člověk by očekával, že tomu bude naopak.
Že v plachý začne
a v pětasedmdesáti bude drzej na celý svět.
U mě to bylo obráceně.
Já se stydím při každé možné i nemožné příležitosti.
Stydím se i teď, že tu mám oslavu,
že mluvím, že jsem poslouchán...
- Dobrou noc. - Ahoj!
Dobrý den.
No tak to jsem moc rád, že můžu pozdravit osobně,
- takhle k narozeninám, no. - Děkuju za písemné blahopřání.
No já jsem nevěděl,
co bych skládal básně nějaký složitější.
Já myslím, že tyhle ty věty jsou asi ty nejpodstatnější,
nejpodstatnější, no.
V mém případě je to opravdu aktuální, s tím zdravím.
Tak my každej už to cejtíme, že už tak tak přežíváme.
[Klaus] Thank you.
Kam mám jít teď? Kudy mám jít?
Čestná stráži, pozor!
- Připraveni? - Dá se to zastavit?
Jedna, dva, tři, teď!
[slavnostní hudba]
Všechno nejlepší vám přeju, pane prezidente.
- Vy se cítíte jako oslavenec? - Děkujeme, děkujeme.
- Všechno nejlepší, děkujeme. - Já jsem Blažková, máma sochaře.
Pane prezidente, Nadace Albína Poláška
má pro vás jeden malý dárek.
Je to socha, kterou dělal Albín Polášek v roce 1907...
Ježišmarja. Na stranu.
Pojďte na stranu, prosím vás, honem!
[anglicky] Vítejte. Vítejte v České republice.
Vítejte v Praze.
Bohužel jsem nemocný.
[Dalajláma anglicky] Jsem moc šťastný.
A je mi velkou ctí, že vás opět vidím.
Děkujeme vám.
Děkujeme mnohokrát. Děkujeme, dámy a pánové, děkujem.
- Tolik místa tam mám, jo? - Jo, ještě pořád máte.
Tak tady máte ty džíny dole, jo?
Tady máte ňáký...
Trička bychom vám možná ještě mohli přidat.
Tady máte tři svetry.
Což myslím, že... Tady máte ještě jedny kalhoty.
To musí do kufru, to musí prostě...
Jé, a tady jsou mý nedočtený Respekty.
Jestli je chcete vzít, to se tam snadno vejde.
- No. - Jo?
- A ty knížky chcete taky dát do kufru? - Ano.
Tak, páni...
Tak na shledanou, pane prezidente.
[bouchnutí dveří auta]
[Havel] Prázdnou scénu mám rád.
Otázka je, jak dlouho může být prázdná.
Pozoroval jsem,
že v první fázi se obvykle nic neděje.
Lidé čekají.
V druhé fázi zneklidní, protože nevědí, co se stalo.
V třetí fázi začnou lehce hučet.
No a ve čtvrté fázi začnou odcházet nebo se smát.
Hlavně však prázdná scéna má svůj zvláštní obsah,
své poselství.
Je to do několika minut zhuštěná prázdnota světa.
Prázdnota do té míry prázdná, že mlčí i o sobě samé.
Vy jste na mě mával?
Aha, tak já začnu větu znova.
Neměla by to být taková normální show s těmi všemi světly,
reflektory a vůněmi a kouři a tak, no.
V podstatě svět a bytí a život jsou verbálně neuchopitelné
a nejvýstižnější snad je mlčení, že?
Musíme to nepochybně zkrátit.
Já tady napíšu „důvěrné“ s vykřičníkem.
Tak mám číst?
Čím odvážnější věc člověk dělá a říká,
tím méně vážně by se měl brát.
Od rána takový zmatečný situace řeším,
propletený jedna s druhou...
No, já nejsem velký znalec,
já naopak tady co chvíli zabloudím.
My nevíme, jestli za tím je otazník nebo vykřičník.
Bylo by krásné si to zopakovat, kdyby člověk
nevěděl to všechno, co od tý doby už ví.
Moment, někdo zvoní, přerušuji.
Tady Havel, tady Havel.
Pokračuji, pokračuji.
Žijeme ve velmi zvláštní době.
V době, kdy se tvář lidského světa najednou mění rychlostí,
na kterou jsou krátké všechny dosud známé
politologické tachometry.
Vůbec nestíhám. Nic!
Je to všechno zvláštní.
Základní můj vztah ke světu
je jakýsi trvalý, trvalý údiv.
Já si celý život myslím, že to všechno není jen tak.
No, to je snad teda opravdu v tuto chvíli konec.
Napadne-li mě něco,
tak to ještě domluvím. Tak zatím ahoj.