Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jak se člověk cítí s tou závratí,
když vstoupí na hřiště
plný všech těch rozporuplných emocí a obav?
Doufáte, že zvítězíte,
a bojíte se prohry.
Jedinečné, nesrovnatelné, velkolepé.
Přátelé, míč přebírá René…
Tady v Kolumbii taky hrajeme fotbal.
A to byla naše velká motivace.
René způsobil ve světě revoluci.
Jak se choval na ulici,
stejně hrál na hřišti.
Pro mě je bezpochyby brankář budoucnosti.
Jemu nešlo říct, ať nechodí z brány a nejde kopnout trestný kop.
Proměnil jich sedm.
Skóroval 49krát
a je nejlepším střelcem na světě.
Je to krásný fotbal.
Patří k těm, co mají dar od Boha,
jako Diego Maradona, Pelé
nebo Messi.
Byl naše ikona. René byl pro nás vším.
Brankář málokdy přitáhne lidi na stadiony.
René byl showman. Všichni chtěli vidět jeho.
Máme tě rádi!
Máme tě rádi, Higuito!
„Podívejte se na sebe navzájem. Změníme dějiny kolumbijského fotbalu.“
Higuito, který byl váš nejlepší a nejhorší zápas?
To je těžká otázka.
Je to těžké, protože fotbal a zápasy jsou jako život,
vždycky máte dobré a špatné chvíle.
Všichni vyhledávají lidi jako jsme my, kteří mají sílu.
Na každém večírku,
kdekoli byla nějaká nekázeň, jste určitě našli Reného Higuitu.
Jako žena Reného Higuity
jsem musela bojovat s mnoha problémy.
Když jsem odcházel z La Catedral,
jeden novinář se mě zeptal, jestli se přátelím s Pablem Escobarem.
Řekl jsem, že ano.
Všichni děláme chyby, ale uznají to jen ti, co mají koule.
Metropolitní policie ho poslala do Bogoty.
Dámy a pánové,
prosím o velký potlesk pro Reného Higuitu!
Velikána, který se této pocty nemůže zúčastnit.
Higuita!
Rozhodčí to dovolí. Do toho, Mendozo!
Je to roh, René Higuita
střeží branku, skvělý kolumbijský rozehrávač.
René ve středovém kruhu.
René rozehrává s Pachem.
Lidé v Kolumbii jsou
na tuhle generaci sportovců hrdí.
Bránu hájí René. Vykopává.
Otáčí se a zase si bere míč.
René posílá balón!
Můžeme se tomu smát,
ale Higuitův dnešní kousek je vážně riskantní.
Pokud jde o sport, jsem 100% nevinný.
RENÉ HIGUITA: ŠKORPION V BRÁNĚ
Ukážu vám pár fotek.
Mám jich tu hodně.
Fotky z doby, kdy jsem v Realu Valladolid
hrál s Franciscem Maturanou.
Z mistrovství světa 1990 v Itálii.
Tady je jedna fotka z roku 1985
se spoluhráčem Eduardem Niñem.
Tady mám fotku s papežem Janem Pavlem.
Pár takových mám
a stejně nemůžu říct, že je René Higuita svatý.
Taky po mně nikdo nechtěl, abych za něj sloužil mši,
jen proto, že jsem se vyfotil s Janem Pavlem II.
Ale jedna z mých oblíbených,
možná nejoblíbenější,
je fotka Atlética Nacional.
18. ČERVNA 1990 MILÁN – ITÁLIE
Byl jsem nejlepší střelec týmu.
Byl to náš první zápas a brankář nepřišel. Místo něj tam dali mě.
Šlo mi to. Šampionát jsme vyhráli.
Tak jsem se proslavil jako brankář.
Ve sportovně založené zemi, jako je ta naše,
kde je fotbal považován za krále sportu,
jsou skvělí fotbalisti vždycky celebrity.
Proto se k nám dnes připojil René Higuita,
který je mezinárodně uznávaný
jako jeden z nejlepších brankářů světa.
- Napadlo vás, že Higuita bude tak dobrý? - Vždy byl skvělý.
Nikdy jsem neměl problém, protože Higuita je nejlepší na světě.
Jeho neúcta ke všem tradičním herním schématům
je hlavním tajemstvím jeho úspěchu.
Já prostě hraju, jdu dopředu.
Tak to cítím.
Takhle prostě já prožívám fotbal.
Kdybych nehrál,
neměl bych pocit, že jsem na hřišti.
A stal se z toho systém.
Poprvé jsem ho viděl v klubu Atlético Nacional.
Předběhl dobu.
Jak hrál, jak kličkoval, jak vybíhal dopředu.
Samozřejmě, hodně riskoval, ale dost toho zachránil.
Někdy si lidé neuvědomují, že byl jakoby obránce navíc.
Už dopředu zablokoval hru, který by skončila brankou.
Míč má René.
Srazil si ho rukou…
René začínal útoky.
Jak se říká, útok nezačíná útočníkem.
Začíná u brankáře.
Je známý
kvůli všem těm věcem, které dělal jinak než normální brankář.
Higuita byl Higuita.
Jemu nešlo říct, ať nechodí z brány a nejde kopnout trestný kop.
To je živoucí paradox, skórující brankář. Góly nejen chytá, ale taky dává.
Nasázel už 49 gólů
a je nejlepší střelec na světě.
Higuita!
Je to umění.
Měl schopnosti fenomenálního brankáře.
Do všeho a všude vnášel jistotu.
Vždycky byl optimista.
Nikdy jsem ho neslyšel říct cokoli negativního.
Byl psychicky velmi odolný.
Připadal mi vážně psychicky silný.
Byl upřímný, spontánní.
Lidi měli pocit, že je namyšlený,
kvůli tomu, jak hrál. Ale on takový byl.
Říkali: „Ten hajzl je šílený.“
Jo, je šílený.
BÝVALÝ FOTBALISTA
Je blázen, ale skvělý blázen.
Byl to „El Loco“, Šílenec. Všichni o Reném Higuitovi začali mluvit.
Tak jsem začal hrát víc do pole.
V Mexiku mě znají jako útočícího brankáře.
René Higuita byl příkladem pro celý svět.
Z jeho hry se stávala revoluce. A já říkal: „Vidíte, dělám to dobře.“
Když jsme dorazili na letiště, bylo to, jako by vítali rockovou hvězdu
nebo hollywoodského herce.
Byl to silný zážitek.
Nechápali jsme, proč s ním nemůžeme jít do kina,
do obchoďáku, do zábavního parku.
Brankář málokdy přitáhne lidi na stadiony,
ale Higuita to uměl.
V celém fotbalovém týmu
nebo i v národním týmu
patřil k těm nejuznávanějším,
jako vůdce
i v tom, kolik náklonnosti a charismatu skupině dával.
Nebylo to „Higuita, Higuita, Higuita“.
Higuita, Leonel, Perea, Alexis.
Všichni jsme součástí týmu.
Fotbal nestojí na jednom hráči.
My z Atlética Nacional jsme byli jádrem národního týmu.
Měli jsme v něm asi 10 nebo 12 hráčů.
Měli jsme i technický personál, jejich vybavení a podobně.
Zažili jsme spolu náročné časy.
Kolumbijci byli zvyklí na život s guerillami,
pašeráky drog, pouliční kriminalitou,
nulovým rozvojem, výbušnou směsí násilí a úplatkářství.
PANIKA A SMRT V BOGOTĚ!
BOMBA V EL ESPECTADOR: 75 ZRANĚNÝCH
Všichni jsme tím trpěli na vlastní kůži.
Třeba jsme měli jít na trénink
BÝVALÝ FOTBALISTA
a občas ho museli zrušit, protože v ulicích Medellínu
nebo v nákupním centru
odpálili bombu.
V noci vybuchla bomba v Bocagrande.
Escobar znovu útočí v ulicích.
Nařídil jejich smrt.
Nakonec to budou oni, kdo prohraje.
Mluvili s námi o tom, čím naše země prochází.
Pořád byl nějaký problém v parku, v supermarketu,
kvůli sociálním problémům, které tu byly.
Kolumbie!
Tehdy jsme byli celebrity.
V takové situaci všichni vyhledávají lidi jako my.
Ať je to kdokoli. Hlavně když mají sílu.
Občas
mi takové výhrůžky chodí poštou.
Vyhrožovali i mé rodině.
Všichni šli po El Locovi.
El Loco si v zemi získal
takovou popularitu a takové charisma,
že to celé začalo ohrožovat jeho život,
jeho svobodu.
KOLUMBIE
Zavolal mi prezident
týmu Atlético Nacional.
A řekl mi,
že jeden zapálený fanoušek Atlética
má problém.
Šlo o to,
že unesli jeho třináctiletou dceru.
„Co já s tím mám společného?“
„Jsi známá a respektovaná osobnost.
Budeš jim dělat prostředníka, aby se té holce nic nestalo.“
„Pokud s tím můžu pomoct
a bude to v mých silách,
jdu do toho.“
Nikdy jsem o tom s nikým nemluvila.
Nikdo to neví.
Ani kamarádi, kolegové, nikdo.
Tenhle příběh ještě nikdo neslyšel.
OBĚŤ ÚNOSU
Ale vím, že je to pro dobrou věc.
Byla jsem na cestě do školy.
Ulici zablokovaly dvě motorky a zastavily naše auto.
Přinutili řidiče vystoupit a nasedli do auta místo něj.
Ti motorkáři nastoupili a unesli mě.
Posadili mě na podlahu auta.
Nic jsem neviděla. A unesli mě.
Bylo to 30. dubna 1993.
Byla jsem unesená měsíc.
Nikdy mě nenapadlo,
že by se mi mohl zhroutit svět.
Tohle je můj táta,
když mu byly asi dva roky.
Tady jde k prvnímu svatému přijímání.
Jeho rodina byla vždy velmi zbožná.
Jeho babička, máma a děda.
A tady je jako skaut.
Tady je s celou rodinou, s matkou a bratranci a sestřenkami.
Byla to velká rodina
a všichni žili v jednom domě.
Narodil jsem se ve čtvrti Castilla,
kde se rodí mnoho lidí a jen málo jich vyroste.
Dělnická čtvrť,
kterou miluju.
Nejtěžší na tom všem,
nejen pro mě,
ale pro většinu lidí,
kteří pocházejí z dělnických čtvrtí,
je chudoba.
ŠKOLA ALEJO PIMIENTA, 4 . TŘÍDA, 1978
Ve škole Alejo Pimienta,
což byla naše základní škola,
jsem vždycky vyčníval jako ten fotbalista,
ten, co se všude dostane.
Vždycky jsem mohl jet na jakoukoli sportovní akci.
Vždycky jsem měl večeři,
úhledně složené džíny,
a vyžehlenou košili.
A ještě boty, to bylo vše.
Tehdy jsem řekl dědovi, aby přestal pracovat.
A on na to:
„Až si pořídím svou farmu,
přestanu pracovat.“
Nedožili se toho, jak jsem začal hrát v první lize.
Babička si to mohla užít trošku víc.
Z toho jsem měl radost. Chápete…
mohl jsem jí dopřát, co chtěla.
Tohle je jedna z mála fotek s jeho matkou.
To je ona.
Tady je s maminkou, dědečkem
a babičkou.
Nebyla pro mě jen matkou,
ale i otcem.
Musela ho přemlouvat,
aby mi dal své příjmení.
Já si pak nechal její příjmení, Higuita.
Máma neměla možnost mě vidět,
jak hraju profesionálně.
A já nedostal
příležitost
jí poděkovat
za to, co pro mě udělala.
Bohužel
pár dní po téhle fotce jeho matka zemřela.
Bylo jí asi 43 let.
Když jsem odcházel z nemocnice,
řekla mi „Opatruj se, synku.“
Plakala.
Když jsem došel domů,
řekli mi, že zemřela.
Mám slzy v očích, když si na ni vzpomenu.
Vzhledem k tomu, na jakých pozicích jsme hráli,
já jako obránce,
on brankář,
jsem pro něj logicky byl jako štít.
Tak mě vnímal.
Od té chvíle
jsme se stali dobrými přáteli.
Potkali jsme se, když jsme hráli ve výběru
departementu Antioquia.
Jemu bylo 15 a mně 18.
Přišlo mi to vtipné, protože hrál víc jako útočník než brankář.
Ptali jsme se ho, co bude dělat.
Předváděl takové dovednosti,
hrál s velkou předvídavostí
a měl výborné povědomí o hře,
a přitom hrál drze, rošťácky.
Když jsem hrál za Antioquii,
neměl jsem peníze na dopravu.
Do autobusů jsem se vždycky vkrádal. Řidiči mě začali poznávat.
Když mě začali vídat na univerzitě v Antioquii,
posílali mě dozadu.
Jako profesionál jsem debutoval v Millonarios.
Byl malý a vyzáblý kluk
a vzhledem k výšce ani nevypadal jako brankář.
Měří 175 centimetrů,
takže nepůsobí tak jistě a sebevědomě, jak by si trenér asi přál.
Kolumbijský brankář zažil pár ošemetných chvil
typických pro mladé nezralé hráče,
ale musíme mu to odpustit, protože má potenciál.
Byl jsem tam na jednu sezónu.
A pak přišel doktor Antonio Franco,
který mě vzal do Atlética Nacional.
Super!
Higuito!
Nacional, to je moje srdeční záležitost.
Můj první zápas byl vtipný.
V bráně začínal Lorenzo Carrabs.
Když začal druhý poločas,
zůstal jsem vzadu a právě svačil
v jedné kavárně za šatnami,
když mě začali vyvolávat reproduktorem.
„Pane José René Higuito, prosím běžte do šatny Atlética Nacional.“
Řekli mi, že Lorenza vyloučili.
Tak jdu ven a koutkem oka vidím Maña Ruize.
To byl náš trenér.
Podařilo se mi pár skvělých zákroků. A postupně jsem si tu pozici vydobýval.
Dobrá, René právě odráží míč levačkou.
Uměl skvělé hrát na hrotu.
Útočníky dobře znal
a dokázal vycítit a uhodnout, jak budou hrát.
Uměl kličkovat a přihrávat.
Často mi něco uniklo, protože jsem koukal na šťastné diváky.
Jeho pravidelné zpochybňování konvencí vyvolalo velkou kontroverzi.
Pro mnohé je lahůdka sledovat jeho překvapivé úprky od brány.
Běží za míčem nebo za nohama soupeře.
Higuita byl Higuita.
V kariéře nastřílel přes 40 gólů
a 35 penalt.
René!
Kolumbie jde na věc.
Higuita střílí!
René Higuita dává gól!
René kličkuje kolem soupeře
a napravo přihrává míč.
Při jednom zápase vyběhl z brány,
běžel dopředu a vyřadil všechny hráče Junioru.
Dostal se až k bráně, jediný zápas, kdy doběhl až k druhé bráně.
Srazili ho. Penalta se nepískala.
Hráč, který ho kryl…
René Higuita!
- A je to gól! - To byla penalta!
Střílel proti Carrabsovi, svému mentorovi.
Naprosto maradonské a higuitovské.
Naúčtoval jsem jim 30 tisíc dolarů. Už zaplatili, takže buď v klidu.
Výborně. Dobrá.
Ty jsi smutný?
Tomu nevěřím.
Mám tě moc rád. Ať se daří.
S Reném jsme byli přátelé. Sblížili jsme se a chodili spolu pařit.
Já nevím. Možná si dám trochu ohnivé vody
a vrátím se do Cali.
Na každém večírku, kdykoli proběhlo nějaké porušení kázně,
byl u toho René Higuita.
Vyhráli jsme zápas a Pacho se na mě zamračil:
„Fajn, běž s Reném.“
Higuita je jako papírový drak.
Zvednete ho do výšky a necháte letět,
ale taky si ho přitáhnete zpátky.
To byl Hernán.
Skvěle se oblíkal.
Ale víte co?
Nosil úzké kalhoty,
takže každý viděl ten jeho vytvarovaný zadeček
a vypracované nohy. Dámy z něj omdlívaly.
Byl dokonce vyhlášen sexsymbolem Antioquie.
Chodil jsem s ním pařit
na diskotéky.
A jednou jsme takhle
potkali Magnolii.
Všechno to zařídila kamarádka,
která chodila do stejné třídy.
RENÉHO MANŽELKA
Řekla mi: „Magnolie, fotbalista René chce tvoje číslo.“
Já odmítla.
Jako puberťačka jsem chtěla krasavce.
O rok později se nám podařilo vyjít si spolu.
Ten den tam byli i Pacho Maturana a Bolillo.
Představil mě jako svou přítelkyni.
Bylo to poprvé, co jsme se viděli.
Seznámili jsme se náhodně.
Začali jsme spolu chodit a pak i žít.
Řekl to mé mámě.
Přiměl Pacha Maturanu, aby za něj požádal o mou ruku.
A máma mu odpověděla,
že všichni fotbalisti jsou šmejdi.
Nevdala jsem se.
Měla jsem šaty, pozvané hosty. A byl konec.
Zrušila jsem obřad s Reném
a měsíc nato jsem čekala Andrése.
Tak jsme se rozhodli, že se vezmeme někdy později,
a je to už 34 let.
Nevím, jak dlouho to ještě bude trvat.
Myslím, že je načase
udělat jednu z mála věcí,
kterou jsem v životě opravdu chtěl, a to je svatba.
Než jsme se jako pár dostali tam, kde jsme teď,
prošli jsme si spoustou problémů.
Jak říkají jeho fanynky:
„Paní Magnolie,
nejste pyšná na to, že jste jeho žena?“
Rozhodně jsem.
Ale abych se jí mohla stát,
musela jsem se poprat s mnoha věcmi.
S mnoha démony, jak se říká.
Myslím, že jsme jediný pár z té doby, který zůstal spolu.
A nebylo to snadné. Není to snadné.
Můžu říct:
„Paní Magnolie,
vzpomínáte, jak jsem vás požádal, abyste byla matkou mých dětí?
Nezklamal jsem vás.“
Od prvního vystoupení na Copa Libertadores de América
je Francisco Maturana posedlý ziskem prestižní trofeje.
Ale Maturanův největší fotbalový úspěch nebyl hráčský, ale trenérský.
Je známý jako strůjce proměny, kterou prochází kolumbijský fotbal.
Pacho začal měnit
strategii mnoha týmů po celém světě.
Předtím hrávali se čtyřmi obránci a stoperem.
On tu pozici zrušil
a nechal ji na mně.
Tak jsme získali hráče.
Vím, že jsem mu říkal, že hrajeme s 12 hráči.
„René možná je brankář,
ale když jsme u míče, je to náš dvanáctý hráč.“
Našli jsme pro náš nápad vhodného adepta.
Cítil jsem, že nemůžu tvrdit, že mám absolutní pravdu
a říkat, že je něco tak nebo onak.
Prostě jsem pochopil,
že abyste něčeho dosáhli, potřebujete skupinu přátel,
potřebujete rodinu.
Ukončí Nacional tohle prokletí?
Kolumbijský tým ještě nikdy Copa Libertadores nevyhrál.
Deportivo Cali prohrálo finále v roce 1978,
Amerika de Cali pak prohrála hned tři finále po sobě
v letech 1985, 1986 a 1987,
kdy je od zisku titulu dělilo pouhých pár vteřin,
než k jejich agónii v prodloužení skóroval Peñarol.
Když se Nacional v roce 1989 dostal na turnaj Copa,
měli jsme skvělou příležitost
ukázat světu, že máme schopné lidi.
Zelení, do toho!
ČTVRTFINÁLE
Nacional de Medellín hraje
ve čtvrtfinále turnaje Copa Libertadores
proti Millonarios, jako naschvál.
Porazili jsme jednoho z našich největších rivalů,
Millonarios.
Míč má J. J. Tréllez.
Chystá se vystřelit! Pálí!
Gól!
Nacional postupuje do semifinále.
Utkají se s uruguayským Danubiem.
V semifinále poháru
jsme porazili Danubio.
A já rozehrál míč,
který pak Palomo…
Palomo střílí… Skóruje!
Gól! Úžasné! Je to gól!
Bylo to ohromné.
Šest nula.
Nacional rozdrtil Danubio
a kvalifikoval se do finále kontinentálního šampionátu.
Nacional má tým plný zvučných jmen.
América de Cali prohrála tři finále v řadě.
Radši si nedělejme naděje.
A tak začíná velké finále Copa Libertadores de América.
Ano, pane, zápas začíná.
Hráli jsme s Olimpií.
To už byli šampioni. Byli favoriti zápasu.
Fidel brání napravo. Do toho, Trencito.
Vzpomínám si například,
že zápas proti Paraguaycům, proti Olimpii,
jsme hráli venku, takže to bylo vážně těžké a náročné.
Míče létaly vzduchem.
A my jsme spoléhali na Reného Higuitu.
Volný přímý kop! René!
Přesně proto je v kolumbijském týmu.
Gustavo nahrává Rafaelovi. Kop levačkou!
René Higuita předvádí zázrak!
Hledá Vicenta Amarillu. Hlavička! Dělej, Rafaeli!
Skvělá práce a vytrvalost od brankáře Higuity,
ale ani to nezachránilo Atlético Nacional
před ztrátou 2:0 s paraguayským klubem Olimpia.
Olimpia vyhrála první zápas.
VÝSLEDEK
Po zápase proti Olimpii
jsme se vrátili do Medellínu a dál soustředěně trénovali,
protože jsme cítili, že to dokážeme otočit. To bylo jasné.
Prvních 5 000 fanoušků dorazilo do Bogoty, a dalších 30 000 opustilo Medellín
v karavaně, která se proslavila dřív, než vyrazila.
Na dálnici vyrazily celé čtvrti, jako když jedou cyklisté.
Bylo to místo setkání.
Posílilo nás, že do Bogoty dojel celý Medellín.
A už to nebyl Nacional. Celá Kolumbie fandila svému týmu.
Vzpamatovat se po tak tvrdé porážce je těžké.
BOGOTA, KOLUMBIE
DRUHÝ ZÁPAS
My to cítíme! Atlético tady je!
Dámy a pánové, zápas začíná.
Nacional ztrácí dva góly.
V prvním poločase
se o dorovnání pokoušeli tři útočníci, a nedokázali jsme vstřelit gól.
Prostě nic.
El Loco měl svůj den.
I při svých kouscích,
které byly nestandardní a bláznivé,
zůstával v naprostém klidu.
A zezadu nás taky uklidňoval.
Nacional stále nedokázal vstřelit ty dva góly.
Pro druhý poločas jsem se rozhodl hrát na méně útočníků.
Takže jsem jednoho útočníka vystřídal za záložníka.
Míč drží Atlético Nacional.
Palomo míří zprava.
Miño…
Gól!
Budovali jsme si
sebedůvěru, že se nám podaří skórovat
v pravý čas, abychom tu sérii
vyrovnali.
Míč má Alexis García.
Přihrávka hlavičkou doprava. Bendito hlavou. Palomo!
Gól!
Srovnali jsme na 2:2.
CELKOVÝ VÝSLEDEK
Takže jsme šli do penaltového rozstřelu.
Dostali jsme se do penaltového rozstřelu.
To bude divoké!
Všechno rozhodne pět pokutových kopů na tým.
Celý tým mu naprosto důvěřoval.
Věděli jsme, že má na penalty talent.
Věřili jsme jemu, ne Bohu.
Jak se člověk cítí s tou závratí?
Plný všech těch protikladných emocí a obav.
Řekl jsem Renému,
že Almeida bude při penaltách střílet první.
„Skoč doprava.“
„Jasně, Pacho.“
„A zbytek?“ „Ti jsou tvůj problém.
Toho mi dej jako dárek.“
Celá Kolumbie tají dech.
A když Almeida vystřelil…
René ho zablokoval. Věřil jsem, že vyhrajeme.
Andrés Escobar…
Střílí. Gól!
Vykopává… Gól!
Gól!
Alexis střílí! Brankář vyráží!
Střílí… Gól!
Musíme bezpodmínečně remizovat. Olimpia v penaltovém kole 4:3…
Pátou penaltu jsem střílel já. Zeptejte se mě, jak jsem se cítil.
Jestli tu penaltu nedám,
končíme.
Měl jsem takový strach, že jsem se nepodíval, kam to kopnu.
Teď jde o titul, René!
René vyráží…
To je ten nejlepší gól, René Higuito!
Když přišel na řadu, zvládl to bravurně,
jako by nám říkal:
„Bratři, je to těžké,
ale udělejte to.“
Střílí. A Higuita vyráží!
Bylo hrozné vidět, jak všichni míjí.
A René je dál blokoval a blokoval.
Dělal nemožné, aby jejich střely vyrazil,
ale my pořád neskórovali.
Bylo to stresující, až ostudné,
protože jak dlouho je ještě zvládne vyrážet?
Byli jsme vážně nervózní.
Na řadě je Perea.
Titul je ve tvých rukou, Pereo.
Tohle nemůžu pokazit.
A Perea vybíhá.
Jsme ve tvých rukách.
Perea vyráží doprava.
Brankář!
Kdybych trefil, byl by to konec série.
Ale minul jsem, takže se pokračovalo.
Střílí a míjí bránu!
Nahoru do vzduchu!
Když byl na řadě Leonel…
Leonel Álvarez stojí u bran slávy.
Prosím, Leoneli!
To dáš, Leoneli!
Kope pravačkou. Leonel… Jo!
Jo!
Ano, gól!
Mistři!
Myslíte, že jste dnes byl klíčový hráč?
Ne, jen jeden z klíčových hráčů. Tým hrál dobře
a nedokážu vyhrát zápas sám.
O tom finále jsem snil.
Snil jsem o tom, že budu hrdina.
Snil jsem o tom, že budeme mistři.
Vyhrál turnaj pro Nacional. Zablokoval čtyři penalty.
Tohle je pro kolumbijský fotbal opravdu úžasný večer.
Nacional je novým šampionem Jižní Ameriky.
První pohár pro naši zemi, zemi, kterou sužoval konflikt.
…seděl na gauči,
drbal si koule, koukal na Nacional.
René byl náš Maradona.
Byl naše ikona. René byl pro nás vším.
Tehdy jsem pochopila, kým René v té době byl.
Idolem mnoha lidí.
V tu chvíli se stal mnohem slavnějším.
Díky němu spousta lidí začala fotbal vnímat tak, jak ho vidí dnes.
Sport je prostředek k rozptýlení, možnost, jak spolu trávit čas,
a způsob, jak dostat děti ze spárů zločinu a ze života bez příležitostí.
Dokázal, že skromný kluk z dělnické čtvrti
může dosáhnout úspěchu.
Takže si další děti můžou říct: „Když to dokázal on, proč ne já?“
A proto jsme na něj hrdí.
Jeho děti jsou hrdé.
Je plný lásky a něhy.
Má velké pochopení.
Je milující, pozorný.
Je to vážně skvělý otec.
Pojď, sedni si sem.
Pomoz mi s tou fotkou. Pojď.
Měli jsme dva životy.
Luxusní život, který nám nabízel on, cestování,
lidi, kteří nás poznávali, někdy jsme měli jistá „privilegia“.
Druhý patřil mojí mámě.
Máma má radši farmy, venkov, zvířata.
Víte, jaké to je žít ve městě s takovou ikonou?
Nemáte žádný život. Ne.
Mám ráda klid a ticho.
Vždycky ho beru na klidnější místa.
Jednou jsme se byli projít ve čtvrti. Byl prosinec.
Někdo přišel a řekl mu:
„René, ta holka, co tě pozdravila, je tvoje dcera.“
Andrésovi bylo asi osm.
A Pame zhruba pět.
Byli jsme malí.
Byl jsem svobodný.
Patricia, Cindyina máma,
se rozešla s mužem.
Nějak se stalo, že jsme si vyšli.
A na tom rande
otěhotněla se Cindy.
Ale její matka mi o tom neřekla.
A pak umřela.
Když máma otěhotněla, zavolala kamarádce s tím, že je těhotná.
RENÉHO DCERA
A že nejsem Dariova, ale Reného.
Až do mých deseti to bylo tajemství.
Když mi bylo deset,
přišel k nám táta popřát šťastný nový rok.
V tu chvíli přišla ta kamarádka, která o tom věděla, a řekla:
„René, popřej dceři krásný nový rok.“
Byl v šoku.
Druhý den mě vyzvedl. Udělali jsme krevní testy
a byly pozitivní.
Změnili mi příjmení. Všechno se seběhlo hrozně rychle.
Okamžitě jsem řekl Cindy, že se k tomu postavím čelem
a představím ji Magnolii
a jejím sourozencům,
a pokud budu moct,
budu za ni bojovat ve všem, co bude potřebovat.
Věřím, že za svoje činy musíme přijmout zodpovědnost.
A protože Magnolii miluju,
musel jsem jí o tom říct,
bez ohledu na obavy z její reakce.
Bylo to samozřejmě překvapení.
Cindy je starší než moje děti.
A Magnolia to vzala s nadhledem.
Je pro mě jako máma.
Nakonec jsme to dali do příručního zavazadla.
Bylo těžké.
Pracoval v Arábii.
Tam Vánoce neslaví.
Žádné buñuelos ani natilla.
Tenhle chlap nás poslal do letadla
s kufrem plným mouky na buñuelos a natillu.
- Vyvedli nás z letadla. - Z každého letadla.
Zeptali se: „To je vaše zavazadlo?“
Přisvědčili jsme. Chtěli ho otevřít, což jsme udělali.
- Tohle to bylo. - Kukuřičný škrob.
Představte si, že někdo toho má v kufru deset pytlů.
Někdo letí s tímhle v kufru. Ne.
A Kolumbijec k tomu.
Máme to těžké, že? S protidrogovým.
Byl to fakt zážitek.
Dobrou noc, Loco. Renato, víš, že tě mám moc rád.
Objímám tě.
Opatruj se a svoji rodinu.
Pozdrav Magnolii a celou bandu.
Měj se.
Někdy vzpomínám na svou sportovní kariéru,
na spoluhráče a přátele, které jsem potkal,
na bratry, na ty nejmilejší.
El Loco patří k těm posledním.
El Pibe je můj přítel a je mi velkou inspirací.
Každý náš rozhovor mě inspiruje k lásce,
k projevování lásky a náklonnosti.
Ať El Pibe řekne cokoli, souhlasím.
Proč?
Protože když něco řeknu já,
on taky souhlasí.
Takže si navzájem nestojíme v cestě.
A když musíme něco odmítnout,
řekneme si to tady.
Nikdy ne na veřejnosti.
Věřte mi,
neříkám to jenom tak.
Neříkám to jen na oko. Je to můj bratr. Miluju ho.
El Pibe sklízel hodně kritiky,
protože byl pomalejší.
Ale tady byl vážně rychlý.
Pro mě je to nejlepší kolumbijský hráč
všech dob.
To, že tam stál vedle mě, mi dodávalo klid a sebevědomí.
Nebylo žádné tajemství,
že ač kolumbijských záložníků byly spousty, El Pibe byl nejlepší.
Prosadil se v hierarchii.
Je to smutné, ale kolumbijský fotbal
měl velmi dobré hráče,
ale nebyl mezinárodně uznávaný.
Osmadvacet let jsme nehráli mistrovství světa.
Nechápali jsme proč.
Měli jsme talent i dobré hráče.
Ale v kvalifikaci nám vždycky něco chybělo.
Hodně věcí se musí změnit,
abychom mohli znovu snít o mistrovství světa.
Federace měla představu, že by Pacho Maturana,
jako trenér v té době úspěšného klubu,
mohl trénovat národní tým.
Maturana odešel z Nacionalu.
Teď má za úkol dovést kolumbijskou reprezentaci do Itálie.
Možná nám příchod Pacha Maturany
spolu s velkou částí hráčů Atlética Nacional
vrátí naději.
Doufám, že to bude dobrý začátek pro důležité věci v kolumbijském sportu.
Začali hrát dobře.
Kolumbijský fotbal se zorganizoval tak, jak se to předtím nepodařilo.
Sestavili výbornou pracovní skupinu.
Jako v každé pracovní skupině v každé organizaci,
výsledky se dostaví, když je mezi lidmi empatie.
Proběhly celonárodní protesty kvůli tomu,
jak se Maturana rozhodl s Nacionalem.
Říkalo se tomu „la rosca paisa“.
Bylo to skoro jako vyměnit zelené dresy za žluté.
Myslím, že to bylo historické a důležité rozhodnutí,
protože od té doby
se kolumbijský fotbal začal formovat.
Byli tam René a Chonto.
Byl tam Luis Carlos Perea.
Byl tam Andrés Escobar, León Villa, Leonel, kteří hráli fotbal.
A nejen že dobře hráli, ale byli to i dobří lidé.
Povolal všechny hráče, které mohl nebo chtěl.
Mezi nimi byl i Pibe Valderrama.
Tenhle typ hráčů se k nám přidával.
Maturana mi přes Bolilla poslal vzkaz
„Podívejte se na sebe.
Změníme dějiny kolumbijského fotbalu.“
To bylo poprvé, co jsme mohli na svět zapůsobit.
Tady v Kolumbii taky hrajeme dobrý fotbal.
A to byla naše velká motivace.
Abychom ukázali,
že tu jsou i jiné věci než obchod s drogami,
které nám vážně dělají radost.
Konečně se utvořila skupina,
která dostala šanci na odvetu proti Izraeli.
Kolumbie byla na mistrovství světa naposledy v roce 1962 v Chile.
To je mnoho let neúspěchů,
mnoho let zklamání.
V zámoří jsme se ještě nepředvedli a tohle je dobrá příležitost.
Rostoucí šance pro Kolumbii…
KVALIFIKACE ITÁLIE 1990
…vrátit se na mistrovství po 27 letech frustrace
je v celé Kolumbii tématem číslo jedna.
Právě živě vysíláme
ze šatny kolumbijského fotbalového týmu.
PRVNÍ ZÁPAS
První byl izraelský tým, slušný tým.
KOLUMBIE – IZRAEL
A jedinou rozehrávkou
jsme definovali zápas.
Palomo Usuriaga,
přihrává míč pravou nohou. Prosím!
Zachytil ho Bendito. Bendito Palomovi.
Přímo mezi nohama! Gól!
Proti Izraeli jsme v domácím zápase vyhráli 1:0.
A pak jsme jeli do Svaté země.
IZRAEL
Potřebovali jsme aspoň remízu.
Kolumbie hraje odpoledne tady v Tel Avivu.
DRUHÝ ZÁPAS
Kolumbie – Izrael na rádiu Caracol.
IZRAEL – KOLUMBIE
Izraelský tým začal ofenzivně.
Potřebujeme remízu.
Higuita se svou show snaží pozdržet hru.
Zápas nakonec skončil 0:0.
CELKOVÝ VÝSLEDEK
Zápas skončil!
Kolumbie jede do Itálie na mistrovství světa!
Dvacet sedm let!
Kolumbijci jsou nadšení. Slaví v ulicích.
Je to obrovská radost pro lidi, kteří toho hodně prožili.
Byla to čirá radost.
Takové štěstí pro zemi,
která nebyla na mistrovství světa 28 let.
S hráči Atlética Nacional v jádru soupisky.
Národní tým vedený profesorem Maturanou
se nesmazatelně zapsal…
KOLUMBIJSKÝ PREZIDENT, 1986-1990
…do historie kolumbijského sportu.
Co od vás mohou Kolumbijci v Itálii očekávat?
Nic moc.
Rozhodně se připravujeme.
Budeme dál pracovat, abychom naše lidi potěšili.
ITÁLIE
MISTROVSTVÍ SVĚTA ITÁLIE 1990
Italové netušili, co je Kolumbie. Vůbec.
Byli jsme jako z pátého světa.
Pokud šlo o fotbal, nebyli jsme ani třetí svět.
Dvacet osm let, to jsou dvě nebo tři generace,
které nezažily kolumbijský fotbal na mezinárodní úrovni.
Když jsme dorazili na mistrovství světa,
na tiskové konferenci se mě začali vyptávat na obchod s drogami.
Začali mluvit o Pablu Escobarovi
a všem tom násilí.
Tak jsem jim řekl, že Kolumbijci drogy nevynalezli.
„Drogy vynalezli Italové a Američané. Ale vy už jste se z toho dostali.
Pomozte taky nám a přestaňte žvanit nesmysly.“
Už nikdy téma drog nevytáhli.
SAE – KOLUMBIE
Hráli jsme se Spojenými arabskými emiráty a museli jsme vyhrát.
Kolumbie je teď úplně na mrtvém bodě.
Higuita začal s tím, co umí nejlíp,
s velkou osobitostí vybíhá od brány
a vykopává míč.
Vždycky jsem říkal, že máme skvělý tým.
A začali jsme hrát.
Álvarez centruje. Hlavička…
Gól!
René chce míč. Camello uprostřed.
Carlos bude střílet. Gól!
Zápasy na mistrovství světa nejsou snadné.
Porazit Spojené arabské emiráty nebylo jednoduché.
Zasloužená výhra při kolumbijském debutu na mistrovství světa.
Kdybychom první zápas prohráli
a nikdo by nás neznal, nestalo by se to, co se stalo.
Takhle se lidé zaměřili na Kolumbii
a sami Kolumbijci uvěřili,
že můžou dosáhnout na postupové místo.
Všechno nasvědčovalo tomu, že Kolumbie dostane do druhého kola.
S Jugoslávií to byl těžký zápas.
Ti chlapíci…
Nikdy jsme je neviděli na videu.
Nevěděli jsme, jak hrají.
Ale když jsme je potkali na hřišti,
rychle jsme jejich hru pochytili.
Hráli jako my Jihoameričani.
Pozor na Joziće. Střílí. A je to gól!
Měli bychom vzít v potaz nezkušenost
většiny našich hráčů.
Pereova ruka ve vápně. Pozor na to.
A je to penalta pro Jugoslávii. Taková škoda.
René to chytí, jsem si jistý.
René!
René tu penaltu parádně zastavil.
Měl jsem radost jako z gólu. Jako celá Kolumbie.
To se žádnému Kolumbijci na svěťáku nepodařilo.
Higuitův zákrok nestačil.
Teď budou hrát o všechno proti mistru světa, Německu.
Když jste na šampionátu, říkáte si „Co musíme udělat?
Musíme vyhrát, abychom postoupili.
Musíme remizovat.“
Pořád máme šanci.
Na mistrovství světa se může stát cokoliv.
Pamatuju si, že jsme byli na stadionu dřív,
vystoupili jsme z autobusu a šli na hřiště.
Němci už tam byli taky, aby si všechno obhlédli.
Dívali jsme se na ně a říkali si, jací jsou to obři.
Odešli jsme ze šatny ve stejnou dobu, oba týmy společně.
My hrajeme s krátkými hroty na botách.
Evropané jsou zvyklí hrát s dlouhými hroty.
Šli po chodbě a dělali takový hlasitý zvuk…
Rozcvičovali se, ale s těmi hroty vypadali jako hřebci.
„To pochodujou do války?“
Byli jsme dost nervózní.
Loco přišel a povídá: „Nenechte se rozhodit.
Ať si dělají povyk. Ať pochodují jako koně. Vyhrajeme my.“
A měl pravdu.
Jejich hlučení a rámus nás neporazí.
Udělali dost vážný faul proti El Pibemu.
Stěžoval si u Leonela: „To je necháš mě zabít? Kdy se do nich pustíš?“
V další hře Leonel šel do toho.
Vrhl se na Matthäuse a málem ho zranil.
Němci šli za rozhodčím a my taky.
To nás trochu rozpálilo.
V tu chvíli jsme začali hrát.
A René je motivace.
René je pokoj.
Párkrát šel vyprostit míč a my všichni se dívali.
Hrajeme naši hru. Užijeme si to.
René se do toho dal. Sebral Klinsmannovi vrchní přihrávku.
Klinsmann byl mnohem vyšší než on, a on mu ji sebral.
Hodil mu balón přes hlavu.
Smál jsem se. To byla vážně podívaná.
Řekli jsme si, že se nebojí ničeho.
Bylo šílené, že šel z brány, ale mělo to svůj důvod.
Byl to vzkaz ostatním: „Když já mám být tam vzadu,
proč neděláte to, co já teď?“
Pibe říkal: „Když šel René dopředu, styděl jsem se.“
Byl to vzkaz pro mě: „Dělej, do prdele!“
Říkal jsem si, mám útočit, a tenhle vlasatý blázen mě předběhl.
„Když tam může Loco, proč nedám někomu jesle i já?“
To mi tím chtěl říct.
Promarnili jsme nejmíň 15 gólových šancí.
Měli jsme skvělé příležitosti skórovat.
A během minuty se všechno změnilo.
Míč má německý tým.
Gól!
Nemůžu uvěřit, že skórovali dvě minuty před koncem.
Prohrávali jsme naprosto nefér způsobem.
Kolumbie se přesouvá do středu hřiště.
Bendito jde dopředu.
A pak si vzal míč Valderrama
a přihrál Rincónovi.
Pravačkou. Do toho, Kolumbie!
Míč se vrací k Rincónovi. Bendito přihrává. Pibe. Rincón běží.
Gól!
Na poslední chvíli jsme remizovali.
Byl to jeden z těch zápasů, které si chcete zahrát.
Kolumbie – Německo.
Rincón!
Kolumbie, jedna…
Byl to nejhezčí gól v historii našeho fotbalu.
Kolumbie!
Vrátil do zápasu spravedlnost.
A díky téhle remíze
Kolumbie poprvé postoupila do osmifinále mistrovství světa.
Byly chvíle, kdy to nikdo nepovažoval za možné.
Bylo to vzrušující.
Je to nejlepší zápas kolumbijské reprezentace, co jsem viděl.
A to jsem viděl spoustu zápasů.
Kolumbie to prožívala
jako jeden z nejlepších, ne-li nejnapínavější zápas v historii.
V trýznivém závěru zápasu
Kolumbie remizuje s Německem
a poprvé v historii poháru získává místo
v play-off mistrovství světa.
Higuitu si v tomhle zápase s Německem a v mnohých dalších pamatujeme,
protože jen díky jeho přítomnosti
se odehrálo mnoho věcí v hráčích samotných,
v samotném zápasu,
u soupeřů, v očích veřejnosti,
ve vnějším světě, ve všem.
KAMERUN – KOLUMBIE
KOLUMBIE, JSI NEJLEPŠÍ
Higuita!
VŠICHNI ZA JEDNOHO, HIGUITA ZA VŠECHNY
Přijeli jsme tam a pamatuju si, jak se na nás Kamerunci dívali,
takovým pohledem, jako když někoho obdivujete.
Pozorovali Kolumbijce,
protože ti právě remizovali s Německem,
a to způsobem, který se dostal na titulní strany novin.
Kamerunci už po nich málem chtěli autogramy.
Kamerun měl taky svoji historii.
Vyhráli první zápas proti Argentině.
Měli skvělý tým.
Byli zkušenější než my.
My jsme byli nadšení,
že hrajeme na hřišti, které vypadá jako kulečníkový stůl.
Byl to dobrý zápas.
Hráli jsme dost uzavřeně,
a vytvářeli jsme si příležitosti, když jsme drželi míč.
Hráli jsme dobrý fotbal.
Byl to jeden z našich parádních zápasů.
Nakonec došlo na prodloužení.
Prvních 90 minut skončilo 0:0.
Pacho řekl: „To musíme vyhrát, kluci.“
Na mistrovství světa v Itálii 1990
se ze mě stávala ikona,
dokud nepřišel Milla.
Měli to svoje eso dobře schované.
Byl to nejstarší hráč
nejen v týmu, ale v celém šampionátu.
Ve fotbale záleží na tom, co je teď.
Prohráváme 1:0.
A jak se říká,
buď vyrovnáme, nebo nám nasázejí dalších pět.
„Pojďme se pokusit o remízu.“
A Higuita vybíhá daleko ze svého místa, jako stoper neztrácí sebevědomí.
Dělám pro tým stopera.
Když ke mně přiletí míč,
pošlu ho Luisi Carlosi Pereovi.
Ten ho přihrává doprava.
Ne, Higuito, ne! Gól!
Byl jsem napravo.
Když mi přihrával, viděl jsem, jak ke mně běží Roger.
Nemám to pod kontrolou. Vracím míč El Locovi.
Nepřihrál jsem mu správně, po zemi.
Nezbývá mi než si přihrát na druhou nohu.
El Loco se snažil o rabonu, to byla jeho typická rozehrávka.
Přihrávka zezadu.
Ale Roger se řítil jako rozjetý vlak.
Mohl jsem tři nebo čtyři minout a bylo by to v pohodě.
Ale pak přišel Redín.
Zbývá pět minut!
Valderrama může střílet.
Bůh nám pomáhej. Gól!
Redín dal gól!
Hrál dobře a riskoval všechno.
- Riskoval mistrovství světa. - Riskoval…
Udělal všechno správně, ale Kolumbii zklamal. Škoda.
Nikdo neukazoval prstem.
Nikdo.
Kdyby to byl někdo jiný, vyčítali bychom mu to.
Gól je výsledkem nějaké struktury.
Nevnímali jsme to jako individuální chybu.
Selhala struktura.
Pamatuju si den po tom zápase.
Byl jsem s Reném
a začali jsme se bavit o té rozehrávce.
Říká: „Lucho, udělal jsem chybu.“
A já: „Ne, to já jsem udělal chybu.“
Když měl být tisková konference, přihlásil se. „Já půjdu.“
Když se mu dařilo, mlčel.
Ale když zklamal, postavil se k tomu čelem a šel.
Jaký bude váš život dál?
O tom, co jste udělal proti Kamerunu, se hodně mluví.
Lidi z toho nejsou právě nadšení.
Ano, udělal jsem chybu.
Dělat chyby je prostě lidské.
Stejně jako přijímám chválu, přijímám i kritiku.
Vzal všechnu vinu na sebe.
Tak se to dělá, přiznáte svou chybu. To ty idoly dělaly.
Nikdy neřekl: „To my všichni. Byla to chyba Luise Carlose.“
Fotbal milujeme natolik, že pro něj zemřeme.
VŽDYCKY BUDEŠ JEDNIČKA
HIGUITO, JSI NEJLEPŠÍ.
Máme tě rádi!
Máme tě rádi, Higuito!
Jsme hrdí na kolumbijský tým a na Higuitu.
V těch čtyřech odehraných zápasech
El Loco Higuita přesvědčil FIFA,
že můžou udělat změnu.
Brankáři dříve často brali míč, když se k nim vrátil.
Higuita přivedl mezinárodní radu k rozumu a ta pro dobro fotbalu změnila pravidla.
Na mistrovství světa v Itálii v roce 1990
se vyplýtvalo nejvíc hracího času v historii.
A největší ztrátou bylo neustálé vracení míče
od hráčů zpátky svému brankáři.
Když viděli, že taky hraju,
sešli se a řekli, že brankář může hrát.
Proto se tomu říká Higuitovo pravidlo.
To jsem dal světu.
A jsem šťastný a hrdý na to,
že jsem fotbalu dal tohle pravidlo.
K čemu to vedlo?
Dneska je brankář, který nehraje nohama, k ničemu.
Kolumbie v Itálii v roce 1990
byla tým, o kterém se mluvilo.
Byla jako Argentina v roce 1986
nebo slavní nizozemští Oranjes.
I když v 90. roce nevyhráli v Itálii titul,
byli významný tým, který ukázal styl.
O ROK POZDĚJI
Konečně, skoro měsíc po oznámení,
se Pablo Emilio Escobar Gaviria, hlava medellínského kartelu,
jeden z nejhledanějších lidí světa, vydal kolumbijské justici.
Po převozu do věznice La Catedral
a po deseti dnech zatčení Pabla Escobara nečekaně navštíví…
VĚZNICE LA CATEDRAL
…idol René Higuita.
Pamatuju si, že jsme míjeli stráž,
a ukázali jim potřebná povolení,
a že jsem běžel,
aby na mě lidi v autě nemuseli čekat.
A ano, navštívím La Catedral,
La Modelo i Bellavistu.
Chodívám do kostela.
Chodívám do nočních klubů.
Navštívil jsem spoustu míst.
Proč? Protože jsem idol, známý člověk.
Když mě někam pozvou, nemůžu odmítnout.
Když jsem odcházel z La Catedral,
jeden novinář se mě zeptal,
jestli se přátelím s Pablem Escobarem.
Řekl jsem, že ano.
To mu vážně zkomplikovalo život.
Myslím, že na tom není nic divného a nikomu nic nedlužím.
Vy novináři vytváříte titulky.
Vy jste ti, kdo napravují nebo ničí image naší země.
Jak se má pan Pablo?
Naštěstí velmi dobře.
Jde o to, že než Pablo Escobar proslul jako drogový boss,
byl kongresmanem.
Dělal kampaň.
A během jeho kampaně jsme se seznámili.
Řekl jsem, že je můj přítel, v době, kdy to nikdo nepřiznal.
Pravdou je, že hodně lidí mého bratra
oslovilo ze zájmu.
Ale René byl úplně jiný než všichni jeho ostatní přátelé.
Jejich přátelství bylo velmi prosté.
BRATR PABLA ESCOBARA
Bylo to jen přátelství.
Nebylo na něm nic divného.
Světový obchodník s kokainem je stále na útěku z vězení.
Pablo Escobar je na útěku?
Usilovně na tom pracujeme.
A očekáváme pozitivní výsledky.
Když jsme utekli z vězení La Catedral,
René byl v té době výjimečný člověk.
René soustavně pomáhal lidem.
Takže se obrátili na Reného, aby jim v situaci s tou holkou
dělal prostředníka.
30 DNÍ PO ÚNOSU
Odešel jsem z toho jednání,
a jestli se nepletu, asi za měsíc
mi volali.
Tak jsem šel za ustaraným otcem té unesené dívky.
V té době jsme používali kazety.
Nahráli hovor mezi únosci a rodinou.
Potřebujeme někoho důvěryhodného,
protože nikomu moc nevěřím.
Během té diskuze ten otec řekl: „S vámi nechci mít nic společného.
S tím nám musí pomoct Higuita.“
Ode dneška chci, abyste mě spojili s tím mužem.
My dva to spolu vyřešíme.
Pokud u vašeho domu uvidím policii,
víte, co se s tou holkou stane.
Takže bude snazší to vyřešit,
aniž by to ohrozilo to děvče,
než to říct úřadům a bát se odplaty.
Myslím, že proto mě zavolali.
Aby se všechno vyřešilo v tichosti.
Se zárukou, že nezavolají policii,
že nikomu nic neřeknou,
protože chtěl tu dívku chránit.
Řekl mi, „Zlato, já to udělám.
Nemůžu tu situaci ignorovat.“
Představila jsem si v té situaci své děti.
Vzal jsem peníze,
dal je do auta
a jel jsem domů.
Ten den mě doprovodil chlap, který se mnou pracoval
a dělal mi taxikáře.
Asi to bylo ve městě, ale nevím to jistě.
Nevěděla jsem, kde jsem.
Netušila jsem, co se děje.
Asi to bylo v Medellínu.
Byla to městská čtvrť a chudší dům.
Ten měsíc jsem vůbec nemohla komunikovat s rodinou.
Hodně jsem poslouchala rádio, protože o mně mohli mluvit ve zprávách.
Počet obětí v rámci boje proti obchodu s drogami je v Kolumbii
velmi vysoký.
Dva ministři spravedlnosti, tři prezidentští kandidáti,
150 soudců, dva tucty novinářů…
Netušila jsem, kolik jich je,
co dělají, jestli jsou venku a hlídají.
Každý den jsem se bála, že mi něco udělají,
že mě zneužijí,
že se nedožiju toho, abych o tom někomu vyprávěla.
Každý den jsem se bála.
V pátek kolem páté ráno, potom, co mi dali peníze,
mi začali volat: „Tak co, Loco?
Kde je naše holčička?“
Ve čtyři nebo v pět ráno.
Když si pro ty peníze, co jsem měl doma, přijeli čtyři chlápci,
zeptal jsem se na Marcelu.
Řekli, že jim musím věřit.
Ale Marcela nikde nebyla.
Takže mi hlavou proběhlo:
„Jak to uděláme?“
Jeden chlap u mě zůstal
a konečně mu v sobotu kolem jedné odpoledne
někdo zavolal, a on řekl: „Jedeme.“
Když odešel, byla jsem samozřejmě velmi nervózní.
Přemýšlela jsem, co se může stát. V tu chvíli nečekáte nic zlého.
Pojď, holka.
Poslední den, po celém měsíci, 29. května 1993,
mě vyhnali, že mám rychle vypadnout.
Odešla jsem neumytá,
v otrhaném oblečení.
Posadili mě do auta.
Kam mě to vezete?
Několikrát jsme projeli Medellínem
a po vystoupení mě nahnali do dalšího auta,
které stálo před námi.
Ani jsem se nestihla zeptat. Prostě jsem šla.
Šla jsem a šla.
Zastavili jsme uprostřed univerzitního kampusu UPB.
Když jsem zaparkoval, začali se kolem mě srocovat studenti,
a chtěli autogram.
Rozdával tam autogramy jiným dětem.
Marcela mi říká: „René.“
Řekl jsem jí, ať vydrží.
Podíval se na mě a řekl: „Teď nemám čas, podepisuju se.“
To jsem já!
„René, já jsem Marcela.“
Myslel jsem, že chce autogram,
a ona to byla Marcela.
Když jsem to řekla, zbláznil se.
Hned mě posadil do auta.
Taky se bál.
Rozhodně jsme se báli oba.
Jel odtamtud jako šílenec ke mně domů, k rodičům.
Jezdil po chodníku. Jel na červenou.
Byl naprosto vyděšený, a přitom nadšený.
Cestou jsem se ho vyptávala, proč zrovna on.
Vysvětlil mi, že to pro nás dělá jako laskavost
a že jeho jediným cílem v tu chvíli bylo
dostat mě bezpečně domů.
Až tak, že když jsme cestou potkali mého příbuzného
a já ho viděla
a řekla jsem mu, ať zastaví,
on odpověděl: „Zastavit?
Zbláznila ses? Vezu tě rovnou domů.“
Dojeli jsme domů.
A od té doby jsme měli jednom radost, že se vidíme.
Udělal mi velkou laskavost. Dovezl mě živou a zdravou za rodiči.
Doma uspořádali velkou oslavu.
„Chyběla jsi nám, Marcelo.“
Pamatuju si, že na tom večírku začali mluvit
o tom, co jsem pro ně udělal.
Řekl jsem jim, že mi stačí být na té oslavě.
Nepřišel jsem pro peníze.
„Tohle je maličkost od rodiny. Jako poděkování.“
„Ne.“
První, co řekli,
bylo: „Neodmítejte.“
Dali mi 50 000 dolarů.
Vnímali jsme to jako normální, nečekali jsme z toho žádné následky.
Do té doby bylo všechno v pořádku.
Ale ten samý den mi volali z prokuratury.
Hledali nás.
Kvůli jakým obviněním tu jste?
René, z čeho vás obviňují?
Nevím. Zeptejte se prokurátora. Jistě vám to rád řekne.
René, cítíte se nevinný?
Začali jsme se bát.
Myslel si, že tam přijde a řekne svoji verzi,
a tím to skončí.
Pokud myslíte obvinění a zatčení Reného Higuity,
to proběhlo na základě soudního příkazu
vydaného dnes prokuraturou.
Jednou jsme byli z bezpečnostních důvodů mimo město
a já sledovala, co se děje ve zprávách.
Byl zadržen.
Brali ho do vězení jako nejhoršího zločince na světě.
Novináři nechápali, netušili, co se děje.
A dobře si pamatuju, že tvrdili, že mě prý unesl.
Z Bogoty pro mě poslali dva vrtulníky.
V Bogotě mě čekala eskorta asi 20 aut.
A v novinách tvrdili, že nejsem ani nějaký prostředník,
že jsem v podstatě únosce.
Psalo se o mě mnohem víc
než o nejhorším drogovém bossovi v celé Kolumbii.
Když jsem ve zprávách viděla,
že ho odvádějí v poutech,
moc mě to mrzelo.
Nebyl zločinec.
SEM VSTUPUJE MUŽ, NE ZLOČIN
Takže není pravda, že ho šeky a dokumenty
spojují s pašováním drog?
Při dnešním policejním řízení se to neprokázalo.
Myslím, že to dělali hlavně proto, aby jim něco prásknul,
kdyby náhodou věděl, kde Escobar je.
HLEDANÝ
Nějaký tehdejší senátor,
ten, který stál za zákonem proti únosům, takzvaným zákonem 40,
řekl: „Prošetřete Reného Higuitu.
Ten ví, kde el Patrón je.“
HLEDANÝ
Zákon 40 stanovil, že kdokoli,
ať už přímo nebo nepřímo,
má ekonomický prospěch z únosu,
si zaslouží vězení.
Další pochybení spočívalo v tom, že věděli o únosu
a nenahlásili to úřadům, což bylo také považováno za zločin.
Pokud dodržování zákona
znamená vážné ohrožení života a svobody,
v takovém případě není dodržování zákona vymahatelné.
Řekli mi, ať jim vydám Pabla
a nebudu muset jít do vězení.
Pak se ke mně začali chovat hrubě,
nadávali mi do sráčů a hajzlů,
a že shniju ve vězení.
Vydírali ho a možná vám neřekl, že ho mučili.
Než ho odvezli do Bogoty v poutech před televizními kamerami
v helikoptéře,
jako by byl jedním z těch padouchů, co chytíte jednou za život,
mučili ho
v jedné obci poblíž Medellínu.
RENÉHO PŘÍTEL
Pořád říkali:
„Řekni nám, kde je Pablo, a my tě pustíme.“
Věřte tomu nebo ne,
ale vyjednávali se mnou.
A to, o co smlouvali, byl Pablo Escobar.
V podstatě mi navrhli:
„Dej nám Pabla a nevzneseme obviněni.“
Zpočátku jsem tam jednou nebo dvakrát vzala děti.
Prostředí nebylo…
Bylo to těžké.
Řekl mi, že už je nemám brát.
Že je uvidí, až se dostane ven.
Mám mlhavé vzpomínky
na vstup do věznice.
Nějaký policista mě nesl
a mamka procházela jinými dveřmi.
Plakal jsem, protože mě odtrhli od mámy.
Myslel jsem, že si mě nechají.
Bylo to dost náročných devět měsíců,
hlavně pro matku, pro něj,
pro jeho babičku,
která nejvíc trpěla, když takhle viděla svého synka,
protože ho vychovala jako svého syna.
Pamatuju si,
že ho babička šla do vězení navštívit
a zkolabovala tam.
Nesnesla vidět vnuka v takové situaci.
Bylo to vážně nespravedlivé.
Když jsem ho viděl ve vězení, začal jsem brečet.
Než jsem odešel, řekl mi: „Budu hrát fotbalový zápas.“
Ptal jsem se ho, jak to udělá.
Hrál všude. Hrál mezinárodní turnaje a poháry.
Řekl: „Hraju se všemi ve vězení.“
Všichni Reného očerňovali
a tvrdili, že obchoduje s drogami.
Pro nás jako jeho přátele to byla opravdu složitá situace.
Lidé, všichni Kolumbijci,
požadovali mou svobodu.
Vzpomínám si, že ta naše jednota byla silnější,
jak v Nacionalu a mezi hráči na národní úrovni,
tak ještě víc i v národním týmu,
protože jsme o to pořád žádali a věděli jsme, že tam je nespravedlivě.
Patřil mezi nás.
Byl členem naší skupiny,
našeho týmu.
Byli i jiní brankáři, ale to nepřipadalo v úvahu.
Náš brankář byl René.
Připravilo nás to o Reného účast v kvalifikačních kolech.
Kolumbie hraje o postup na mistrovství světa v roce 1994.
Pro postup stačí remíza.
KVALIFIKACE USA 1994
Zdravíme do Kolumbie.
Jistě je celá země paralyzovaná.
Tomuhle týmu stále chybí jediný hráč,
idol René Higuita, pořád ve vězení,
který bude chybět i v tomto rozhodujícím zápase.
Od příletu do Buenos Aires
jsme byli přesvědčeni, že neprohrajeme.
Byli jsme si jistí, že se kvalifikujeme,
protože bude stačit remíza.
Argentina mohla přijít o mistrovství světa,
Maradona seděl na tribuně.
Ten zápas byl obzvlášť napínavý.
Hráči se vyslovili proti Reného zatčení a žádají jeho propuštění.
Nehrají za Kolumbii,
ale za svého kamaráda, spoluhráče, idol.
Kolumbie!
Ano! Kolumbie! Gól!
Gól!
Úžasné!
Gól!
Jo! Gól!
Kolumbie pět, Argentina nula.
Dav znovu volá Kolumbijce zpátky.
Publikum chce, aby se přidali k potlesku.
Nadšený potlesk,
ohromný potlesk
v tomto dramatickém vyřazovacím kole.
Pánové, Kolumbie pojede do Spojených států!
Chtěl bych blahopřát kolumbijskému národnímu týmu
za to, co pro náš národ udělali.
Tohle je největší sportovní triumf v kolumbijské historii.
Pak ke mně přišel Luis Carlos a objal mě. V živém přenosu mi shodil sluchátka.
Všechna kolumbijská rádia a televize,
po celém světě sledovali naše vysílání.
A ve všech zápasech, které jsme vyhráli v kvalifikaci,
jsme žádali o Locovo propuštění.
Opravdu.
Pro naše rodiny.
pro Reného Higuitu.
René!
A první, co kluci udělali, když vešli do šatny, bylo,
že se objali
a zakřičeli „Svobodu pro Higuitu!“
Higuita!
Jako první věc jsme požádali o Reného propuštění.
Zpívali jsme to a křičeli z plných plic.
ŽIVĚ ZE STADIONU EL CAMPÍN
Velký potlesk
pro Reného Higuitu.
Svobodu!
Neposlouchali, ale pálily je uši.
A když už jsme byli u toho, vzdali jsme mu hold.
Zasloužil si tam být,
protože k nám patřil.
Higuita!
Svobodu!
ŽIVĚ ZE STADIONU EL CAMPÍN
O DVA MĚSÍCE POZDĚJI
Kolumbijci,
před pár hodinami
jsem dostal potvrzení od ministerstva obrany…
KOLUMBIJSKÝ PREZIDENT 1990-1994
…o smrti narkoteroristy Pabla Escobara
zásluhou jednotek pátracího bloku.
KOLUMBIJSKÁ POLICIE ZABILA PABLA ESCOBARA
ŠESTNÁCT MĚSÍCŮ PO ÚTĚKU Z VĚZENÍ ŠÉF KARTELU ZASTŘELEN
Všechny titulní strany píší o případném propuštění Reného Higuity.
Zdá se, že prosby jeho i kolumbijských občanů byly vyslyšeny.
Všechna média…
Idol René Higuita by mohl být propuštěn příští pondělí.
Je potvrzeno, že Higuita bude příští pondělí propuštěn?
Po zaplacení kauce, která, jak jsem řekl,
převyšuje 100 platů, což je vysoká suma.
V pondělí budeme v Medellínu tu částku vybírat
a doufáme, že se snad
v pondělí odpoledne nebo nejpozději v úterý
René vrátí do Medellínu.
Prokurátor De Greiff mě nechtěl propustit.
Nakonec
mě pustili, myslím, 29.
A aby dokázal, že tomu velí on,
držel mě pod zámkem až do prvního.
Ať žije svoboda, René!
Je to protiústavní zákon.
Ústava nemůže být takto porušována.
Tímto bychom chtěli poukázat
na právní problém a stávající právo.
Myslíte, že se zhoršila vaše mezinárodní pověst?
Ne, myslím, že se zlepšila.
Dal jsem svůj život
a byl jsem ve vězení za humanitární skutek,
to by neudělal každý.
Ztratili jsme tím rok,
děti přišly o rok se svým tátou.
Ale dostal se ven.
To se nedá vysvětlit. Jsme opravdu šťastní a vděční
za lásku, kterou dostává od kolumbijského lidu.
Soud pokračoval,
ale já už neměl problémy se zákonem.
Všechna obvinění stáhli.
Říká, že je dokonale nedokonalá bytost.
Všechno, co vedlo k tomu, jaký je dnes člověk,
byl řetězec chyb.
Když se do něj vžiju, když si představím, za co byl ve vězení,
řeknu si: To je můj táta.“
Nemyslím si, že by tu část svého života, svého příběhu změnil,
protože to gesto ho dělá tím, kým je.
A vím, že by to udělal znovu.
Teď, když o tom zákonu víte,
kdyby vám někdo řekl, že potřebuje pomoct,
protože mu unesli příbuzného, udělal byste to zas?
Udělal bych to, i když ten zákon znám.
Pokud jde o záchranu života,
o navrácení radosti do domova, věřím, že bych neváhal.
Šel do vězení
a vyšel z něj úplně stejný.
Navzdory poznámkám lidí
skleslý René Higuita dál cvičí na tréninkovém hřišti.
Vrátil se jako stejný skvělý hráč, bez jakékoli nejistoty.
A ano, uráželi ho a nadávali mu,
ale on nereagoval. Nikdy nereagoval.
Proto, aby René nejel na mistrovství, musely se sejít všechny proměnné.
Zaprvé, po devíti měsících ve vězení pro něj bylo nemožné
dosáhnout potřebné zdatnosti.
Neměl možnost trénovat ani soutěžit.
Jídlo samozřejmě nebylo vhodné pro vrcholového sportovce.
A podívejte.
Na mistrovství v roce 1994 nejel, ale ten rok
vyhrál kolumbijský pohár s Atléticem Nacional.
MISTROVSTVÍ KOLUMBIE 1994 FINÁLE
Šel jsem na hřiště trochu rozrušený.
To mi dodalo víc odvahy, kterou jsem pak projevil i na hřišti.
Nechává to na Alexisovi. Skóruj, Alexisi!
Je ve vápně.
Juan Carlos!
A na tom hřišti jsem vyhrál turnaj, což bylo v roce 1994.
Pro mě je to velká odměna.
Je to dárek, který chci sdílet s přáteli, s rodinou, která hodně trpěla.
1994 byl pro Reného Higuitu skvělý rok,
hlavně ve sportu.
Byl to jeho první titul s Atléticem Nacional
v kolumbijské lize.
Rok 1995 začíná pro kolumbijského brankáře mnohem pozitivněji.
Co říkáte na návrat Reného Higuity do národního týmu?
Přijde mi to normální.
Je to dobrý hráč, brankář, v Atléticu Nacional předvedl,
že je zpátky ve hráčské formě.
Jak se cítíte?
Parádně.
Je to jako přijet na nějaké nové neznámé místo,
ale přitom mít dojem, jako by to byly známé prošlapané stezky.
René měl příležitosti,
ale ne náhodou, ale protože je mnohokrát vytvořil.
Točím reklamu na limonádu.
Byla tam část, kde jsem hrál s dětmi.
Jsem v bráně
a ten kluk srazí míč hrudníkem
a udělá nůžky.
A já jsem prostě zkusil nůžky pozadu.
Byla to šťastná náhoda.
A když jsem stával v bráně,
před zápasem, kluci na mě stříleli,
Tak jsem dělával škorpióna.
O dva roky později jsem byl připravený. Rozhodl jsem se,
že to udělám.
Kde?
Kdekoli na mě vystřelí míč.
Ať už v Castille…
nebo ve Wembley.
LONDÝN, ANGLIE
Pro kolumbijskou reprezentaci
je to důležitá mezinárodní vizitka
pro každého hráče.
PŘÁTELSKÝ MEZINÁRODNÍ ZÁPAS
ANGLIE – KOLUMBIE
A osud tomu chtěl,
že v chrámu světového fotbalu proti Kolumbijcům
jeden Angličan vystřelil, jak bylo potřeba.
To bylo ono.
Perfektní balón.
Higuita ho vyráží!
To je šílenství!
Neskutečné!
Pane na nebi!
Neuvěřitelný trik.
Může to být faul…
Bál jsem se, že jsem to podělal. Vždycky mi říkali klaun.
A teď jsem jim dal za pravdu.
El Pibe se taky bál, že mi někdo vynadá.
První poločas končil a já jsem říkal: „To nebude pěkné.“
Čekal jsem, že přijde Bolillo, trenér.
Když přišel…
Vešel jsem do šatny a říkám:
„Tohle už mi nikdy nedělej, měl jsem srdce až v krku.
Jednou mě zabiješ.“
Nevím, jestli se smál. Řekl, že už to neudělá.
Něco takového.
Bylo to ohromné.
Pak jsem se na to díval pořád dokola.
Míč míří přímo doprostřed.
Říkal jsem si: „Žádný problém.“
Čárový rozhodčí zvedl praporek.
A pak jsem to udělal a míč odletěl z vápna,
a rozhodčí praporek zase spustil.
To té hře dodalo glanc.
„Běžte hrát!“
Rozehrávka byla anulována,
ale to, co René Higuita právě předvedl…
Říkám, že to bylo Boží dílo, protože to vyšlo dokonale.
V životě, ale hlavně v tomhle sportu, nezanechá největší stopu
nutně ten nejlepší hráč,
nebo ten, co zablokuje většinu střel,
nebo kdo dá nejvíc gólů.
Je to ten, kdo dělá impozantní věci, které nikdo nečeká.
A takový byl René Higuita.
V roce 2009, poté, co ve 23leté kariéře hrál za 14 týmů, dal 43 gólů
a 12 let reprezentoval svou zemi, Higuita končí s profesionálním fotbalem.
Nakonec hrál za svůj milovaný tým.
Nehrál profesionálně,
ale skončil s fotbalem v dresu Nacionalu.
A už pár let je součástí technického personálu Atlética Nacional.
V Reném vidím všechno dobré.
Možná se na něm lidem něco nelíbí, ale já mám rád všechno.
S Reném to mám stejně, jako když jsou rodiče šťastní,
že jsou jejich děti v pořádku.
A René si vede dobře.
Nikdo nemůže Renému vzít
lásku k jeho okolí, k přátelům.
Mládeži.
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Jak je, mladej? Jak se máš?
René tu čtvrť nikdy neopustí.
Nejdůležitější je přátelství
a on nás naučil být věrnými přáteli.
- Rozbrečíš mě. - Že jo?
Mám spoustu příhod typu „pojď někam s námi“.
Ale když půjde René, získáme velkou odezvu.
Zruší schůzku, aby mohl jít s námi.
Většina mých přátel je z mé čtvrti.
Jsou to skvělí a laskaví lidé, kteří mě mají rádi.
Kdyby člověk zapomněl, odkud pochází, to by byl nevděk.
To, že je autentický, ho dělá ještě lepším člověkem.
René Higuita je vzor.
Neříkám to jenom proto, že jsem jeho syn,
říkám to i jako Kolumbijec.
Soustředí se na starost o rodinu. Rodina je pro něj priorita.
Nic není důležitější než jeho rodina.
Andrés říká, že vypadá jako můj táta při prvním svatém přijímání.
Často se dívá na tátova videa. Říká: „Podívej se na dědu!“
Miluju svoje káčátko.
Miluju Reného
kvůli tomu, jaký je. Tu podstatu bych neměnila.
Jeho pokoru.
To si od něj všichni můžeme vzít.
A tu lidskou stránku, kterou je proslulý.
Snažíme se užívat si každý den naplno.
Neví, co pro mě a mou rodinu udělal.
Nevidí, jak je to skvělé.
Slavíme narozeniny ve stejný den.
Je to jedna z životních náhod, mít ho tak blízko.
Mám desetiletého syna, který miluje fotbal.
Tenhle příběh znáte líp než kdo jiný. Ale zatím neví, o koho jde.
Až bude dost starý, samozřejmě mu to řeknu.
Jen málo lidí na světě je tak snadno identifikovatelných.
Myslím, že zanechal odkaz
nejen pro naši zemi,
nejen pro svou rodinu,
ale pro celou společnost.
Higuita má míč!
Když jsme hráli fotbal,
posílal se do branky ten nejhorší nebo ten tělnatý.
René Higuita dal brankářské pozici hrdost a postavení.
René je jedna z největších legend
světového fotbalu, možná vůbec největší z celé Kolumbie.
Překlad titulků: Veronika Kubíčková