Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hogy milyen érzés, amikor szinte megszédíti az embert…
ahogy a pályára lépve
elönti az a rengeteg vegyes érzelem és a félelem?
A győzelmi vágy
és a félelem a vereségtől.
Egyedülálló, páratlan, fenséges.
Barátaim, íme René…
Itt, Kolumbiában is van foci.
És ez motivált minket.
René mindent megváltoztatott.
A pályán pont ugyanaz jellemezte őt, ami a való életben is.
Számomra ő testesíti meg a jövő kapusát.
Nem mondhattad neki, hogy ne jöjjön ki, ne végezzen el szabadrúgást.
Hét szabadrúgásgólt szerzett.
Már 49-szer talált be,
mindenki másnál többször.
Csodálatosan játszottunk.
Ő is istenadta tehetség,
mint Diego Maradona, Pelé
vagy Messi.
Bálványoztuk őt. René volt a mindenünk.
Egy kapus nem igazán szokott stadionokat megtölteni.
René igazi showman volt. Mindenki látni akarta őt.
Imádunk!
Imádunk, Higuita!
„Nézzetek egymásra! Mi fogjuk átírni a kolumbiai foci történetét.”
Mik voltak a legjobb és a legrosszabb pillanatai?
Ezt nehéz megmondani.
Nehéz, mert a foci épp olyan, mint az élet.
Vannak jó és rossz pillanatok is.
Mindenki kereste a társaságunkat, főleg a befolyásos emberek.
Ha valahol buli volt,
vagy rendbontás, ott René Higuita is jelen volt.
Ahhoz, hogy René Higuita felesége legyek, sok nehézséget kellett legyőznöm.
Amikor kijöttem a La Catedralból,
egy újságíró megkérdezte, hogy barátok vagyunk-e Pablo Escobarral.
És én igent mondtam.
Mind követünk el hibákat,
de csak a bátrak ismerik be őket.
A Fővárosi Rendőrség Bogotába vitte.
Hölgyeim és uraim,
kérnék egy hatalmas ovációt René Higuitának.
Ugyanis ő most nem lehet itt velünk.
Higuita!
A bíró továbbengedi. Gyerünk, Mendoza!
Szöglet jön, a kapuban pedig René Higuita,
a kolumbiai válogatott kezdőjátékosa áll.
René a kezdőkörben.
René Pachóval játszik össze.
A kolumbiaiak büszkék
a sportolók ezen generációjára.
A kapuban René. Kiviszi a labdát.
Megfordul, most újra megfogja.
René megszerzi a labdát!
Talán jót nevetünk azon, amit Higuita csinált,
de ez rendkívül kockázatos volt.
Ami a sportot illeti, 100%-ig ártatlan vagyok.
RENÉ HIGUITA – A SKORPIÓRÚGÁS ATYJA
Mutatok pár képet.
Jó sok van belőlük.
Ezeken a Real Valladolidban vagyok
Francisco Maturanával.
Ez az 1990-es olaszországi világbajnokság.
Ezen a csapattársammal,
Eduardo Niñóval vagyunk, még '85-ben.
Ezen pedig II. János Pál pápával vagyok.
Van pár ilyen,
de mégsem mondhatom, hogy René Higuita szent.
Arra sem kértek meg, hogy mondjak misét,
csak mert van közös képem II. János Pállal.
De a kedvenceim közül is
azt szeretem a legjobban,
ami az Atlético Nacionalnál készült.
1990. JÚNIUS 18. MILÁNÓ, OLASZORSZÁG
Én voltam a csapatunk gólkirálya.
Ez volt az első meccsünk, és a kapusunk nem jött el.
Én védtem helyette.
Jól ment. Mi nyertük meg a tornát.
És onnantól kezdve lettem kapus.
Egy olyan sportnemzetben, mint a miénk,
ahol a labdarúgást tekintik a sportok királyának,
a legjobb focistákat óriási figyelem övezi.
Ezért van ma itt velünk René Higuita,
akit a világ egyik legkáprázatosabb kapusaként
tartanak számon.
- Gondolta, hogy Higuita ilyen remek lesz? - Ő mindig is az volt.
Sosem kellett aggódnom, mert Higuita a világ legjobbja.
Sikerének legfőbb titka az, hogy minden hagyománnyal szembemegy.
Kimentem a kapumból. Elmentem egészen a tizenhatosig.
Mert ahhoz volt kedvem.
Én így fociztam.
Ha nem vettem részt a játékban, úgy éreztem, nem is vagyok a pályán.
És ebből rendszer lett.
Először a Nacionalban láttam őt.
Megelőzte a korát.
Ahogy játszott, ahogy cselezett és passzolt.
Persze sokat kockáztatott, de sok mentése is volt.
Sokan fel sem fogják, hogy így ő is egy védőjátékos volt.
Elejét vette az akcióknak, amikből gól lehetett volna.
Ez Renéé.
A kezével maga elé teszi…
René volt az, akitől elindult a támadás.
Ahogy mondani is szokták, a támadás nem a csatártól indul.
Hanem a kapustól.
Azért emlékeznek rá, mert annyi mindent csinált máshogy,
mint a többi kapus.
Higuita egyéniség volt.
Nem mondhattad neki, hogy ne jöjjön ki, ne végezzen el szabadrúgást.
Micsoda paradoxon! Egy kapus, aki betalál. Nemcsak véd, hanem gólt is lő.
Már 49-szer talált be,
mindenki másnál többször.
Higuita!
Ez művészet.
Elképesztően jó kapus volt.
És mindig, mindennel kapcsolatban magabiztossá tett minket.
Mindig optimista volt.
Sosem hallottam tőle semmi negatívat.
Rettentően erős volt mentálisan.
Ez volt a benyomásom róla.
Eredeti figura volt, spontán.
Sokan arrogánsnak tartották
a játékstílusa miatt. De ő egyszerűen ilyen volt.
Azt mondták: „Az a rohadék teljesen őrült.”
Igen, őrült.
VISSZAVONULT FOCISTA
Őrült, de a jó módon.
Ő volt el Loco, az őrült.
Ekkor mindenki René Higuitáról beszélt. Így én is kimerészkedtem a kapuból.
Mexikóban kapuscsatárként ismernek.
René Higuita szolgáltatta ehhez a példát.
És ezzel tovább forradalmasította a focit.
Hát gondoltam, igazam van.
Amikor megérkeztünk egy reptérre, mintha egy rocksztár érkezett volna…
RENÉ FIA
…vagy egy hollywoodi színész.
Hihetetlen élmény volt.
Nem értettük, miért nem mehettünk el vele a moziba…
RENÉ LÁNYA
…a plázába vagy a vidámparkba.
Egy kapus nem igazán szokott stadionokat megtölteni,
de Higuita esetében ez más volt.
Az egész csapatában,
de még a válogatottban is
rá hallgattak a leginkább a többiek,
igazi vezéregyéniség volt,
mindenki szerette és tisztelte őt.
Csak és kizárólag Higuita, ugye?
Higuita, Leonel, Perea, Alexis.
Mind a csapat tagjai vagyunk.
Ez nem csak egy játékosról szól.
Mi adtuk a válogatott gerincét, az Atlético Nacional játékosai.
Tíz-tizenkét játékosunk volt válogatott.
Ott volt még az edzői stáb és az ő embereik.
Nagyon nehéz időket éltünk át.
A kolumbiaiak immár hozzászoktak a gerillákhoz,
a drogkereskedelemhez, az utcai bűnözéshez,
a fejletlenséghez, az erőszakhoz és a megvesztegetéshez.
PÁNIK ÉS HALÁL BOGOTÁBAN!
ROBBANTÁS AZ EL ESPECTADORNÁL: 75 SÉRÜLT
Első kézből tapasztaltuk meg az egészet.
Például, amikor edzésünk lett volna…
VISSZAVONULT FOCISTA
…azt néha lefújták, mert Medellín utcáin
vagy a bevásárlóközpontokban
robbantások voltak.
Este pokolgép robbant Bocagrandéban.
Escobar újra az utcát vette célba.
Mindet megöletem.
Végül ők fognak veszíteni.
Tájékoztattak minket az országunkban zajló eseményekről.
Folyton problémák értek a parkokban, bevásárlóközpontokban
az akkori társadalmi problémák miatt.
Kolumbia!
Akkoriban hírességek voltunk.
Így mindenki kereste a társaságunkat.
Mindenki.
De főleg a befolyásos emberek.
Rendszeresen előfordul,
hogy levélben fenyegetnek.
És a családomat is fenyegetik.
Mindenki el Locót akarta.
El Loco annyira népszerűvé vált,
annyian imádták őt,
hogy ez már az életét és a személyes szabadságát veszélyeztette.
MEDELLÍN KOLUMBIA
Egyszer csak felhívott
Az Atlético Nacional elnöke.
Azt mondta:
„Egy elkötelezett Atlético-szurkolónak
problémája adódott.”
A probléma az volt,
hogy a 13 éves lányát elrabolták.
„Mi közöm nekem ehhez?”
„Téged mindenki ismer és tisztel.
És te segítesz majd a közvetítésben, hogy semmi se történjen a lánnyal.”
„Ha tudok ebben segíteni,
és érdemben hozzá tudok ehhez járulni,
számíthat rám.”
Soha nem beszéltem erről senkinek. Ezt senki sem tudja.
Senki, még a barátaim és a munkatársaim sem.
Ez a történet még senki nem hallotta.
EMBERRABLÁS ÁLDOZATA
De tudom, hogy ezzel jó ügyet szolgálok.
Épp az iskolába tartottunk.
Két motoros leparkolt az úton, és megállították az autónkat.
A sofőrt kiszállították,
és ők szálltak be helyette.
A motorosok beszálltak, és elvittek.
Az autópadlóra kellett ülnöm.
Nem láttam semmit.
És elvittek.
Ez 1993. április 30-án történt.
Egy hónapig tartottak fogságban.
Meg sem fordult a fejemben,
hogy ez mindent tönkretehet.
Ez it az apám
úgy kétéves korában.
Ez az elsőáldozásán készült.
A családja mindig is hithű katolikus volt.
A nagymamája, az anyja és a nagyapja is.
Ez a cserkészeknél készült.
Ezen a családjával van, az anyjával, az unokatestvéreivel.
Nagy család volt,
és mind egy házban laktak.
A Castilla negyedben születtem,
ahol sokan születnek és kevesen nőnek fel.
Ez egy munkásnegyed,
egy olyan környék, amit szeretek.
A nehézséget,
és nemcsak nekem,
hanem szinte minden olyan embernek,
akik munkásnegyedekből jöttek,
a szegénység jelenti.
ALEJO PIMIENTA ÁLTALÁNOS ISKOLA 4. OSZTÁLY, 1978.
Az Alejo Pimienta Általános Iskolában, ahová jártunk,
mindenki tudta, hogy focizom,
és bármikor elengedtek.
Bármilyen sporteseményre elmehettem.
Mindig volt mit ennem, volt egy szépen összehajtott farmerem
meg egy vasalt ingem.
Ennyim volt, meg egy cipőm.
Mindig mondtam a nagypapámnak, hogy ne dolgozzon már.
Erre ő azt mondta:
„Ha lesz egy farmom,
felhagyok a munkával.”
Nem élték meg, hogy lássanak az első osztályban játszani.
A nagymamámnak azért jutott a sikereimből.
És ez boldoggá tett.
Mert így
megadhattam neki, amit csak kért.
Ez azon kevés képek egyike, amin az anyjával van.
Ez az,
ott az anyja, a nagyapja
és a nagyanyja.
Anyám nemcsak az anya szerepét látta el, hanem az apáét is.
Úgy könyörgött apámnak,
hogy megkaphassam a vezetéknevét.
Csak a Higuitát használom, ami az anyám vezetékneve.
Édesanyámnak nem adatott meg,
hogy lásson a profik közt játszani.
Nekem pedig
nem adatott meg,
hogy megköszönhessem neki,
mindazt, amit értem tett.
Sajnos
az édesanyja pár nappal a kép elkészülte után meghalt.
Negyvenhárom éves volt.
Amikor eljöttem tőle a kórházból,
azt mondta: „Vigyázz magadra, fiam!”
Közben sírt.
Amikor hazaértem,
megtudtam, hogy meghalt.
A mai napig könnyek szöknek a szemembe, ha eszembe jut.
A posztjaink miatt,
mivel ugye én hátvéd voltam, ő pedig kapus,
gyakorlatilag én voltam előtte a pajzs.
Ő így tekintett rám.
Attól a pillanattól kezdve
nagyon jó barátok lettünk.
Az Antioquia megyei csapatban találkoztunk először.
Ő akkor 15 éves volt, én pedig 18.
Vicces volt,
hogy inkább csatárként játszott, mint kapusként.
Kérdeztük is, hogy melyik lesz.
Olyan tehetséges volt,
annyira okosan játszott,
annyira értette a játékot,
hogy ahogy azt a környékünkön mondjuk,
túlságosan szemtelenül játszott.
Az Antioquia megyei csapat tagjaként nem volt pénzem utazni.
Úgy osontam fel a buszra.
A sofőrök kezdték megjegyezni az arcom.
Így amikor megláttak a helyi egyetemnél, hátrazavartak a busz végébe.
A Millonariosban debütáltam profiként.
Egy nyamvadt kis fickó volt,
aki a magassága miatt nem tűnt alkalmasnak a kapusságra.
Mindössze 175 centis magasságával
nem sugárzik belőle az a magabiztosság, amit egy edző elvárna.
A kolumbiai kapus veszélyes helyzetekbe keveredett,
hisz még fiatal és éretlen,
ám a tehetsége miatt szemet hunyhatunk ezek felett.
Egy szezont játszottam ott.
Aztán jött dr. Antonio Franco,
aki elvitt az Atlético Nacionalhoz.
Jól van!
Higuita!
A Nacional különleges helyet foglal el a szívemben.
A debütálásom viccesen alakult.
A kezdőkapus Lorenzo Carrabs volt.
Elkezdődött a második félidő,
én meg hátul falatoztam
az öltöző mögötti büfében,
amikor meghallottam a nevemet a hangosbemondóból.
„José René Higuita, kérjük, fáradjon az Atlético Nacional öltözőjébe!”
Ott azt mondták: „Lorenzót kiállították.”
Aztán kimentem, és megláttam Maño Ruizt a szemem sarkából.
Ő volt az edzőnk.
Volt pár jó védésem.
És onnantól kezdve én lettem a kapus.
Kedves nézőink, René a bal kezével teszi maga elé a labdát.
Remek középcsatár volt. Jól ismerte ezt a posztot.
És ezért René tudta, hogy játszanak a középcsatárok.
Cselezett és passzolt.
Sok mindenről lemaradtam, mert az ujjongást néztem.
A szokványos játékkal szembeni ellenállása heves viták forrása.
Hirtelen, kapuból való kirohanásaival sokak számára okoz örömöt.
A labdát vagy az ellenfelet üldözi.
Higuita páratlan volt.
Több mint 40 gólt szerzett a karrierje során, 35-öt büntetőből.
René!
Kolumbián a világ szeme.
Higuita lő!
René Higuita gólt szerez!
René viszi, és kicselez egy játékost,
aztán pedig passzol.
Egy alkalommal kijött a kapujából,
megindult, és kicselezte a Junior összes játékosát.
Egyedül ekkor volt képes átlépni az ellenfél tizenhatosát.
És nem kapott tizenegyest.
A védő rátapadt Renére…
René Higuita!
- Ez gólhelyzet volt! - Ez büntető!
Carrabs, René Higuita mentora volt a kapus.
Micsoda maradonai szituáció!
Harminc rongyot kértem.
Már kifizették, úgyhogy megnyugodhatsz.
Remek. Akkor jó.
Te szomorú?
Ezt nem veszem be.
Nagyon szeretlek, és minden jót kívánok.
Renével jó barátok voltunk.
Nagyon összebarátkoztunk, és ugyanúgy buliztunk.
Passz. Talán iszom egy kis tüzes vizet,
és elmegyek Caliba.
Ha valahol buli volt,
vagy rendbontás, ott René Higuita is jelen volt.
Nyertünk, aztán Pacho grimaszolva odaszólt:
„Menj csak Renével!”
Higuita olyan, mint egy sárkány.
Felereszted, hagyod, hadd repüljön,
de aztán vissza kell húznod a zsinórral.
Ez volt Hernán dolga.
Mindig nagyon jól öltözött.
De folyton szűk nadrágot hordott,
hogy mindenki lássa a kerek fenekét
és a formás combjait. A nők elaléltak tőle.
Ő volt Antioquia megye szexszimbóluma.
Renével gyakran jártunk szórakozóhelyekre.
Egyik este megismerkedtünk Magnoliával.
Az egészet egy iskolai barátnőm szervezte,
akivel egy osztályba jártunk.
RENÉ FELESÉGE
Azt mondta: „Magnolia, René, a focista kéri a számodat.”
De nem adtam meg neki.
Kamaszként egy jóképű férfira vágytam.
Egy évvel később elmentünk randizni.
Pacho Maturana és Bolillo is ott volt aznap.
Kiszálltunk a kocsiból, és a barátnőjeként mutatott be.
Akkor találkoztunk először.
Rendszeresen találkozgattunk.
Aztán összeköltöztünk és együtt éltünk.
Azt mondta anyámnak…
Pacho Maturanával kérette meg a kezemet anyámtól.
Anyám azt válaszolta neki,
hogy minden focista disznó.
Nem mentem hozzá. Pedig megvolt a ruhám, és kiküldtük a meghívókat.
Lemondtam az esküvőt, majd egy hónapra rá teherbe estem Andrésszel.
Úgy döntöttünk, hogy később házasodunk össze,
és ennek már 34 éve.
Nem tudom, meddig kell még várnom.
Azt hiszem, itt az ideje,
hogy megtegyem az egyik olyan dolgot,
amire igazán vágyom, és megnősüljek.
Hogy azzá a párrá váljunk, ami most vagyunk,
sok nehézséget kellett kiállnunk.
Ahogy a rajongói mondanák:
„Magnolia asszony,
hát nem büszke rá, hogy René Higuita felesége lehet?”
De az vagyok.
Ahhoz, hogy René Higuita felesége legyek, sok nehézséget kellett legyőznöm.
Sok mindennel kellett megküzdenem.
Azt hiszem, mi vagyunk az egyetlen pár abból az időből, akik máig együtt vannak.
És ez nem volt könnyű. Most sem az.
Mondhatnám, hogy:
„Magnolia,
emlékszel a napra, amikor megkértelek, hogy légy a gyermekeim anyja?
Azóta is számíthatsz rám.”
Mióta csak először szerepelt a Copa Libertadores de Américán,
Francisco Maturana megszállottja a trófea megnyerésének.
Ám Maturana a legnagyobb győzelmét nem játékosként, hanem edzőként aratta.
Úgy ismerik, mint a lángészt, aki megreformálta a kolumbiai futballt.
Pacho megváltoztatta
számos csapat játékstratégiáját szerte a világon.
Azelőtt négy védővel és egy söprögetővel játszottak.
Ő kivette azt a söprögetőt,
és rám bízta a söprögetést.
Így nyertünk egy játékost.
Mondtam is Pachónak, hogy nálunk 12 játékos van.
„Lehet, hogy René kapus,
de amikor nálunk van a labda, ő a 12. játékos.”
Találtunk valakit, aki épp megfelelt az elképzeléseinknek.
Úgy éreztem, nem tehetek úgy, mintha mindent tudnék…
FUTBALLEDZŐ
…és dirigálhatok mindenkinek.
Egyszerűen megértettem,
hogy a siker eléréséhez barátoknak kell lennünk,
egy családnak.
Ez a csapat vet majd véget a Nacional átkának?
Kolumbiai csapat még sosem nyert Copa Libertadorest.
A Deportivo Cali által 1978-ban elvesztett döntőn felül
az America de Cali zsinórban három döntőben maradt alul
'85-ben, '86-ban és '87-ben,
amikor is másodpercekre voltak a trófea megnyerésétől,
egészen Peñarol hosszabbításban szerzett góljáig.
Amikor a Nacional kijutott a '89-es Copára,
az nagyszerű lehetőség volt arra,
hogy megmutassuk, micsoda csapatunk van.
Hajrá, zöldek!
NEGYEDDÖNTŐK
A Nacional de Medellín
éppen a Millionariosszal csap össze a Copa Libertadores negyeddöntőjében.
Legyőztük az egyik legnagyobb riválisunkat,
a Millonariost.
A labda J. J. Tréllezé.
Rá fogja lőni! Elrúgja!
Gól!
A Nacional bejut az elődöntőbe.
Ott az uruguayi Danubióval játszanak majd.
A kupa elődöntőjében
legyőztük a Danubiót.
Kirúgtam a labdát oda, ahol Palomo érkezett, és…
Palomo a jobb oldalt veszi célba… Gól!
Gól! Micsoda gól!
Lemostuk őket.
Hat-nulla.
A Nacional megsemmisítő vereséget mért a Danubióra,
és így bejutott a kontinensbajnokság döntőjébe.
A Nacional csapata tele van nagy nevekkel.
Az América de Cali zsinórban három döntőt veszített el.
Ne reménykedjünk feleslegesen!
Ezennel kezdetét veszi a Copa Libertadores de America döntője.
Bizony, megkezdődött a mérkőzés.
Az Olimpia volt az ellenfelünk,
akik korábban már nyertek. Esélyesebbek voltak.
Fidel érkezik a jobb oldalon. Gyerünk, Trencito!
Emlékszem,
hogy a paraguayi csapat, az Olimpia elleni meccsünket
idegenben játszottuk, ezért nagyon nehéz dolgunk volt.
Mindenfelé repkedtek a labdák.
René Higuitában volt minden reményünk.
Szabadrúgás… René!
Na, ezért véd a válogatottban.
Gustavo Rafaelnek.
Ballábas lövés!
René Higuita csodát tesz!
Vicente Amarilla kapja. Egy fejes! Gyerünk, Rafael!
René Higuita kapus fáradhatatlanul védett,
de ez sem menthette meg az Atlético Nacionalt
a kettő-nullás vereségtől a paraguayi Olimpiával szemben.
Az Olimpia megnyerte a döntő első meccsét.
VÉGEREDMÉNY
Az Olimpia elleni meccs után
visszatértünk Medellínbe, hogy összpontosítsunk és eddzünk,
mert egyértelműen úgy éreztük, hogy képesek lehetünk a fordításra.
Az első 5000 rajongó megérkezett Bogotába, és még 30 000 van úton
a már indulása előtt elhíresült karavánban.
Az emberek ellepték az utakat, mint a bicikliversenyeken.
Ott gyülekeztek.
Erőt adott nekünk, hogy egész Medellín eljött Bogotába.
Ekkor nem a Nacional játékosai voltunk, hanem Kolumbia fiai.
Egy ilyen eredmény után nehéz felállni.
BOGOTÁ KOLUMBIA
MÁSODIK MÉRKŐZÉS
Mind érezzük! Itt az Atlético!
ATL. NACIONAL–OLIMPIA
Kezdődik a mérkőzés, hölgyeim és uraim.
A Nacional kétgólos hátrányban van.
Az első félidőben
három csatárral próbáltunk kiegyenlíteni, de nem tudtunk gólt szerezni.
Semmi nem jött össze.
El Loco aznap elemében volt.
Bár a megmozdulásai eszementek voltak, és úgy tűnt, valami nem stimmel,
mégis higgadt maradt.
És hátulról azt mondogatta, hogy nyugodjunk meg.
A Nacional még mindig nem volt képes az egyenlítésre.
A második félidőben kevesebb csatárt és több labdabirtoklást akartam.
Ezért az egyik csatárt egy középpályásra cseréltem.
Az Atlético Nacional támad.
Palomo adja be jobbról.
Miño…
Ott a gól! Gól!
Elkezdtünk önbizalmat építeni, hogy gólt szerezhessünk,
és még idejében kiegyenlíthessünk
az összesítésben.
Alexis García beadja.
Érkezik a fejes. Bendito fejel… Palomo!
Gól!
Összesítésben kiegyenlítettünk.
ÖSSZESÍTETT EREDMÉNY
Aztán következett a büntetőpárbaj.
Elérkeztünk a büntetőpárbajhoz.
Ez kész őrület lesz!
Mindkét csapat öt büntetőt lő. Ez dönt mindenről.
A csapat nagyon bízott Higuitában.
Tudtuk, hogy nagyon jól véd tizenegyest.
Benne bíztunk, nem Istenben.
Hogy milyen érzés, amikor szinte megszédíti az embert,
az a rengeteg vegyes érzelem és a félelem?
Mondtam Renének,
hogy Almeida kezdi majd a büntetőpárbajt,
és jobbra vetődjön.
Így szólt: „Rendben. És a többiek?” Erre én: „Az legyen a te gondod!
Az elsőt ajándékba kapod.”
Egész Kolumbia tűkön ül.
És amikor Almeida rárúgta…
ATL. NACIONAL–OLIMPIA
René kivédte. Azt gondoltam, nyertünk.
Andrés Escobar…
Ellövi. Gól!
Rálövi… Gól!
Gól!
Alexis lő! Kihagyja!
Lő… gól!
Ki kell egyenlítenünk.
Az Olimpia négy-háromra vezet a büntetőpárbajban…
Képzelhetik, milyen érzés volt, hogy én rúgtam az ötödik büntetőt.
Ha kihagyom,
veszítünk.
Annyira féltem,
hogy meg sem néztem, hova fogom lőni.
René lő a bajnoki címért!
René nekifut…
Óriási gól René Higuitától!
Amikor rá került a sor, mesterien oldotta meg,
ezzel azt üzenve nekünk:
„Testvéreim tudom, hogy ez nehéz,
de meg kell csinálnunk.”
Rálövi… Kihagyja!
Fájdalmas volt látni, ahogy mindenki kihagyja a büntetőt.
René pedig egyiket védte ki a másik után.
Ő a lehetetlent vitte véghez a sok védéssel,
a lövéseink pedig mind kimaradtak.
Nagyon feszültek voltunk, sőt kínosan éreztük magunkat,
mert nem tudtuk, René meddig bírja még ezt.
Óriási volt a nyomás.
Most Pereán a sor.
A cím sorsa a te kezedben van, Perea.
Azt gondoltam, ezt nem ronthatom el.
Perea odaáll.
A sorsunk a te kezedben van.
Perea jobbra lövi.
A kapus kivédi!
Ha belövöm, vége a párbajnak.
De mivel kihagytam, folytatódott.
Ellövi, és kihagyja!
Fölévágja!
Amikor Leonel következett…
Leonel Álvarez a dicsőség kapujában.
Kérlek, Leonel!
Lődd be, Leonel!
A jobb lábával lő. Leonel… Igen!
Ez az!
Igen! Gól!
Bajnokok vagyunk!
Mit gondol, ön volt ma a kulcsjátékos?
Csak az egyik voltam. Az egész csapat jól játszott,
és egyedül nem nyerhettem volna.
Nagy vágyam volt az a döntő.
Ahogy az is, hogy hős legyek.
Nagy álma volt, hogy bajnok legyek.
Miatta nyert a Nacional. Négy büntetőt védett ki.
Ez egy dicsőséges este a kolumbiai futball számára.
A Nacional Dél-Amerika új bajnoka.
Az országunk első kupája.
Egy olyan országé, amiben háború dúl.
…egy kanapén ülve
a tökét vakargatva nézte a Nacionalt
René volt a mi Maradonánk.
Ő volt a mi legnagyobb hősünk. A mindenünk.
Ekkor szembesültem azzal, hogy René akkoriban sokak bálványa volt.
És ekkor még híresebbé vált.
Miatta kezdtek el úgy tekinteni a focira, ahogy ma tekintenek rá.
A sportnak hála kizökkenhetnek a mindennapokból,
időtöltésnek is kiváló,
és a gyerekek is kisebb eséllyel lesznek bűnözők,
és több esélyük nyílik az életben.
Bebizonyította, hogy egy munkásnegyedből érkező kölyök is
nagy dolgokat érhet el.
És a többi gyerek is azt mondhatja: „Ha neki ment, nekem is fog.”
És ezért nagyon büszkék vagyunk rá.
A gyerekei büszkék rá.
Ő tele van szeretettel és gyengédséggel.
Nagyon megértő.
Szerető és figyelmes.
Szóval nagyszerű apa.
Gyere, ülj ide!
Segíts ezzel a képpel! Gyere!
Kettős életet éltünk.
A luxuséletet, amit apa kínált nekünk az utazással,
azzal, hogy felismernek
és olykor “kiváltságosak” lehetünk.
És ott volt még anyáé.
Ő inkább a farmokat, a vidéket, az állatokat szereti.
Tudják, milyen érzés egy ekkora hírességgel a városban élni?
Ott semmi életünk nem lehet.
Én a békét és a csendet szeretem. Mindig elszigetelt helyekre viszem őt.
Egyszer a környéket jártuk.
December volt.
Valaki odajött, és így szólt: „René, az az integető kislány a te lányod.”
Andrés úgy nyolcéves volt akkor.
Pame pedig ötéves volt.
Még kicsik voltunk.
Én szingli voltam.
Patricia, Cindy anyja pedig elvált.
Aztán úgy alakult, hogy elmentünk randizni.
És a randin
ő teherbe esett Cindyvel.
De nekem soha nem szólt róla.
És aztán meghalt.
Miután megfogantam, anya felhívta a barátnőjét:
„Nancy, terhes vagyok.”
RENÉ LÁNYA
„És nem Darióé. Renéé.”
Tízéves koromig ez titok volt.
Tízéves koromban
apám eljött hozzánk, hogy boldog új évet kívánjon.
És anya barátnője, aki tudott az egészről, így szólt:
„René, kívánj boldog új évet a lányodnak!”
Apám teljesen ledöbbent.
Másnap értem jött. Apasági tesztet csináltattunk,
és az pozitív lett.
Megváltoztatták a vezetéknevemet. Minden nagyon gyorsan történt.
Azonnal mondtam Cindynek, hogy magamhoz veszem,
és bemutatom őt Magnoliának.
Hogy bemutatom a testvéreinek is,
és amíg csak tehetem,
mindenben támogatni fogom.
Úgy hiszem, vállalnunk kell a felelősséget a tetteinkért.
És a szeretet miatt, amit Magnolia iránt éreztem,
függetlenül attól, hogy hogyan fog reagálni,
el kellett mondanom ezt neki.
Nyilván meglepetésként ért ez az egész.
Cindy idősebb a gyerekeimnél.
Magnolia nagyon jól fogadta a dolgot.
Mintha az anyám lett volna.
Végül a kézipoggyászba tettük. Nagyon nehéz volt.
Apa Arábiában dolgozott.
Ott nincs karácsony.
Sem buñuelos vagy natilla.
Erre egy bőröndnyi liszttel mentünk oda,
hogy majd ott buñuelost és natillát készíthessünk.
- Minden gépről leszedtek. - Minden gépről.
Azt kérdezték: „Ez a maguk poggyásza?”
Mondtuk, hogy igen. Aztán kinyittatták velünk.
- És ez volt benne. - Kukoricakeményítő.
Képzeljék el, hogy valaki tíz ilyennel utazik!
Hogy ez van a poggyászában.
Ráadásul kolumbiai.
Kaptunk ám keményen, mi?
A DEA-től.
Nem volt semmi.
Jó éjt, Loco! Renato, tudod, hogy nagyon szeretlek.
Szeretlek és ölellek, barátom.
Vigyázz magadra! Üdvözlöm Magnolilát és a gyerekeket!
Minden jót nektek!
Néha visszagondolok a sportolói pályafutásomra,
a közben megismert csapattársakra és barátokra,
testvérekre, és azokra, akiket szeretek. És el Locót is szeretem.
El Pibe a barátom, aki nagyon ösztönzően hat rám.
Minden beszélgetésünk arra ösztönöz,
hogy kimutassam az iránta érzett szeretetemet.
Bármit is mondjon, én egyetértek vele.
Hogy miért?
Mert ha én mondok valamit,
ő is egyetért velem.
Nem lépünk rá egymás tyúkszemére.
És ha valamiben nem értünk egyet, azt négyszemközt beszéljük meg.
De sosem nyilvánosan.
És
ezt nem csak úgy mondom,
hogy jobb embernek tűnjek. Ő a testvérem. Szeretem őt.
El Pibét sok kritika érte,
amiért lassú volt a pályán.
De az észjárása nagyon gyors volt. Nem véletlenül tartom őt
minden idők legjobb kolumbiai játékosának.
Az, hogy ő is ott volt, megnyugtatott és önbizalmat adott.
Mindenki tudta, hogy bár Kolumbiában addig is sok támadó középpályás volt,
el Pibe volt a legjobb. Ő kiemelkedett a többiek közül.
A kolumbiai labdarúgás, és ezt szomorú kimondani,
tele volt jó játékosokkal, akiket nemzetközileg nem ismertek el.
Huszonnyolc évig nem játszottunk világbajnokságon.
Nem is igazán értettük, miért.
Voltak tehetséges, jó játékosaink.
De a selejtezők során valami mindig hiányzott.
Sok változtatás kell ahhoz,
hogy újra a világbajnokságról álmodhassunk.
A szövetség úgy gondolta, hogy Pacho Maturana,
a sikeres klubcsapat edzője irányíthatná a nemzeti válogatottat is.
Maturana otthagyta a Nacionalt. Most ki kell juttatnia a válogatottat
a '90-es vébére.
Talán Pacho Maturana érkezése
és az Atlético Nacional játékosainak szerepvállalása
visszahozza a reményt.
Remélem, ez alapul szolgál majd a további kolumbiai sportsikerekhez.
Kezdtünk jól játszani.
A kolumbiai foci olyan szervezetté vált, amilyen korábban sosem volt.
És egy nagyon jó munkacsoport állt össze.
És mint minden nagy vállalati munkacsoportnál,
a kölcsönös empátia meghozta az eredményeket.
Országos tiltakozás tört ki amiatt,
hogy Maturana szakított a Nacionallal.
Ez volt a „la rosca paisa.”
Ez olyan volt, mintha a zöld mezüket sárgára cserélték volna.
Szerintem ez egy történelmi jelentőségű döntés volt,
mert onnantól kezdve
a kolumbiai foci kezdett összeállni.
A focisták közt ott volt René és Chonto.
Ott volt Luis Carlos Perea.
Ott volt Andrés Escobar, León Villa és Leonel.
Ők nemcsak jól játszottak, de jó emberek is voltak.
Maturana eldönthette, kit hív be a csapatba.
Köztük volt Pibe Valderrama is.
Ilyen játékosok kerültek be a csapatba.
Maturana azt üzente nekem Bolillóval:
„Nézzetek egymásra! Mi fogjuk átírni a kolumbiai foci történetét.”
Ekkor először hallott rólunk az egész világ.
Itt, Kolumbiában is van jó foci.
És ez motivált minket.
Hogy mindenkivel tudassuk,
hogy ebben az országban van más is a drogkereskedelmen kívül.
És ez nagyon feltüzelt minket.
Végül összeállt a munkacsoport,
ami Izrael ellen bizonyíthatott a rájátszásban.
Kolumbia utoljára a '62-es chilei világbajnokságra jutott ki.
Ez sokévnyi kudarcot,
sokévnyi csalódást jelentett.
Még nem játszottunk a tengerentúlon, és ez most jó lehetőség erre.
Kolumbia egyre növekvő esélye arra…
VILÁGBAJNOKI SELEJTEZŐ
…hogy 27 év után visszatérjen a világbajnokságra,
jelenleg a legfelkapottabb téma egész Kolumbiában.
Élőben jelentkezünk
a kolumbiai futballcsapat öltözőjéből.
ELSŐ MÉRKŐZÉS
Először egy erős csapattal, Izraellel játszottunk.
KOLUMBIA–IZRAEL
És egyetlen akcióval megpecsételtük a meccs sorsát.
Palomo Usuriaga viszi,
jobb lábbal passzol.
Bendito kapja. Továbbadja Palomónak.
Kötény! Gól!
Egy-nullára vertük Izraelt a hazai meccsen.
Aztán elutaztunk a Szentföldre.
TEL AVIV IZRAEL
Ott minimum döntetlen kellett.
Kolumbia ma itt, Tel Avivban játszik.
MÁSODIK MÉRKŐZÉS
A Caracol rádió közvetítését hallják.
IZRAEL–KOLUMBIA
Izrael a meccs elejétől kezdve folyamatosan támadott.
Egyenlítenünk kell.
Higuita a műsorával próbálja húzni az időt.
A meccset nulla-nullával zártuk.
ÖSSZESÍTETT EREDMÉNY
A mérkőzésnek vége!
KOLUMBIA: 1 IZRAEL: 0
Kolumbia kijut a világbajnokságra!
Huszonhét év!
A kolumbiaiak ujjonganak. Az utcán ünnepelnek.
Hatalmas öröm ez nekik, hiszen sokáig szenvedtek.
Ennek mindenki örült.
Micsoda boldogság volt ez egy olyan országnak,
ami 28 éve nem járt világbajnokságon!
És a csapat gerincét az Atlético Nacional adta.
A Maturana professzor által vezetett nemzeti válogatott
emlékezetes sikerrel járult hozzá…
KOLUMBIA ELNÖKE, 1986–1990
…a kolumbiai sport történetéhez.
Mit várhatnak önöktől a kolumbiaiak Olaszországban?
Nem sokat, de mi persze felkészülünk.
Dolgozunk, hogy boldoggá tegyük a honfitársainkat.
MILÁNÓ OLASZORSZÁG
FIFA LABDARÚGÓ-VILÁGBAJNOKSÁG 1990, OLASZORSZÁG
Az olaszok semmit sem tudtak Kolumbiáról.
Mi az ötödik világból jöttünk.
A foci tekintetében még csak nem is a harmadik világból.
Huszonnyolc év alatt felnőtt két-három generáció,
akik sosem láttak kolumbiai focit nemzetközi szinten.
Amikor a világbajnokságra értünk,
egy sajtótájékoztatón a drogkereskedelemről faggattak minket.
Pablo Escobart emlegették,
meg az erőszakot.
Mondtam nekik, hogy nem mi találtuk fel a drogokat,
hanem az olaszok és az amerikaiak,
de ők már leszámoltak velük.
És az ostoba kérdések helyett segítsenek inkább.
Többé nem hozták szóba a drogokat.
Az Egyesült Arab Emírségekkel játszottunk, és mindenképp nyernünk kellett.
Kolumbia eddig semmit sem mutatott.
René Higuita a tőle megszokott módon
érkezik ki a kapujából, hogy elfejelje a labdát.
Azt hajtogattam magamban, hogy jó a csapatunk.
És rákapcsoltunk.
Alvarez adja be. Egy fejes…
Gól!
René kéri. Camello középen.
Carlos rá fogja lőni… Gól!
EGYESÜLT ARAB EMÍRSÉGEK: 0 KOLUMBIA: 2
A világbajnokságon nincsenek könnyű meccsek.
Nem volt könnyű legyőzni az Egyesült Arab Emírségeket.
Kolumbia megérdemelten nyeri
az első mérkőzését a világbajnokságon.
Ha vereséggel kezdtünk volna,
úgy, hogy senki nem ismer, minden másképp alakul.
Így mindenki felfigyelt Kolumbiára,
és a kolumbiaiak elhitték,
hogy igenis lehetséges a továbbjutás.
Eddig minden arra utal, hogy Kolumbia bejut a második fordulóba.
Jugoszlávia kemény ellenfél volt.
JUGOSZLÁVIA–KOLUMBIA
Ők…
Sosem láttuk őket videón.
Nem tudtuk, hogy játszanak.
De amikor találkoztunk velük a pályán,
hamar kiismertük a játékukat.
Úgy játszottak, mint mi, latinok.
Jozić helyzetben. Rálövi… Gól!
Természetesen figyelembe kell venni, hogy a legtöbb játékosunk
teljesen tapasztalatlan volt.
Perea kezezik a tizenhatoson belül.
A játékvezető sajnos büntetőt ítél Jugoszláviának.
Tudom, hogy René kivédi.
René!
René gyönyörűen védte ki a büntetőt.
Mindenki úgy ujjongott, mintha gólt lőttünk volna.
Ő az egyetlen kolumbiai kapus, akinek ez vébén sikerült.
Higuita bravúrja nem volt elég.
Így minden a világbajnok németek ellen dől el.
Egy ilyen rövid tornán mindig agyalsz, hogy mi kellhet még.
„A továbbjutáshoz győznünk kell.
Minimum döntetlen kell.”
Még van egy esélyünk.
Ezen a világbajnokságon bármi megtörténhet.
NÉMETORSZÁG–KOLUMBIA
Emlékszem, hogy korán érkeztünk a stadionhoz,
leszálltunk a buszról, és a pályára mentünk.
Már a németek is ott voltak, hogy felmérjék a terepet.
Néztük őket, és csak ámultunk rajta, hogy mekkorák.
Mindkét csapat egyszerre jött ki az öltözőjéből.
Mi rövid stoplikkal játszottunk.
Az európaiak hosszú stoplit használtak.
Járás közben nagy zajt csaptak.
Csak melegítettek, de olyanok voltak, mint a megpatkolt lovak.
„Ezek háborúba menetelnek?”
Nagyon feszültek voltunk.
El Loco így szólt: „Ne is figyeljetek rájuk!
Hadd meneteljenek csak! Majd mi megtáncoltatjuk őket.”
És igaza volt.
Nem győzhettek le a zajongásukkal meg a felhajtással.
Elég keményen szabálytalankodtak el Pibe ellen.
Ő azt kérdezte Leoneltől:
„Hagyod, hogy kicsináljanak? Mikor csapsz már oda?”
Erre Leonel felszívta magát.
Majdnem lesérítette Lothar Matthäust.
A németek reklamálni kezdtek a bírónál, és mi is becsatlakoztunk.
Ez feltüzelt minket.
És ekkor indultunk be igazán.
René ösztönzőleg hatott a többiekre.
Békét árasztott magából.
Párszor kijött felszabadítani, és mi azt gondoltuk:
„Egy csapat vagyunk. Élvezzük a játékot!”
Aztán René elütött egy Klinsmannak szánt passzt.
Klinsmann sokkal magasabb volt nála, de ő magasabbra ugrott.
René átütötte fölötte a labdát.
Nagyon nevettem. Nem semmi húzás volt.
Azt gondoltuk: „Ez a fickó aztán semmitől sem fél!”
Félelmetes volt, ahogy kijött a kapujából, de okkal tette.
Azt üzente vele a többieknek: „Nekem hátul kéne lennem, de előrejövök.
Miért nem jöttök ti is?”
El Pibe azt mondta: „Szégyelltem, amikor René előrejött.
Mert olyankor arra gondoltam,
nekem kéne támadnom, mégis ez a hosszú hajú őrült támad.”
„Ha Loco kijön, én miért nem adok egy kötényt valakinek?”
Ezt üzente ezzel.
Legalább 15 gólhelyzetet hagytunk ki.
Tökéletes lehetőségeink voltak.
Aztán egy perc alatt minden megváltozott.
A labda a németeké.
Jaj ne, egyre közelebb jutnak a kapuhoz! Ez már szinte gólhelyzet!
Gól!
Nem hiszem el, hogy két perccel a vége előtt találtak be.
Nagyon igazságtalan lett volna így kikapni.
Kolumbia a középpályára passzol.
Bendito megindul.
Aztán Valderrama átvette a labdát,
és Rincónnak passzolta.
Jobb lábbal. Hajrá, Kolumbia!
A labda visszakerül Rincónhoz. Bendito hozzáér. Pibe… Rincón!
Gól!
Az utolsó akcióból kiegyenlítettünk.
Ez egy olyan meccs volt,
ami minden focista álma. Kolumbia–Németország.
Rincón!
Kolumbia, egy…
Ez a kolumbiai foci történetének leghíresebb gólja.
Kolumbia!
Ezzel igazságossá vált a meccs.
Ezzel a döntetlennel
Kolumbia, a története során először, a legjobb 16 közé jutott.
Senki sem gondolta, hogy ez lehetséges. Óriási volt a hangulat.
Ez volt a legjobb meccs, amit a kolumbiai válogatottól láttam.
Pedig jó párat láttam már.
Kolumbia szemszögéből
szerintem ez volt a történelem egyik legjobb,
de talán legizgalmasabb meccse is.
Az utolsó akcióban tett erőfeszítéseivel
Kolumbia kiegyenlít Németország ellen,
és története során először
bejut a világbajnokság egyenes kieséses szakaszába.
Azért emlékszünk Higuita itt nyújtott teljesítményére,
és még sok másikra,
mert már a puszta jelenléte is
számos dologban volt hatással magukra a játékosokra,
a mérkőzés menetére,
a riválisokra, a közvéleményre,
a külvilágra és minden másra.
KAMERUN–KOLUMBIA
KOLUMBIA A LEGJOBB
Higuita!
MINDENKI EGYÉRT, HIGUITA MINDENKIÉRT
Odaértünk, és emlékszem, hogy a kameruniak úgy néztek ránk,
mint ahogy arra szokás, akit csodálunk.
Bámulták a kolumbiaiakat,
mivel épp akkor játszottak döntetlent a németekkel,
és a meccs miatt a címlapokra kerültek.
A kameruniak szinte autogramot kértek a srácoktól.
Kamerun sem volt piskóta.
Az első meccsükön legyőzték Argentínát.
Remek csapatuk volt.
Tapasztaltabbak voltak nálunk.
Nekünk az is újdonság volt,
hogy a pálya olyan sima és zöld volt, akár egy biliárdasztal.
Jó meccset játszottunk.
Beszorítottuk őket,
és nagyon ügyesen tartottuk a labdát.
Jól fociztunk.
Igazán látványosan játszottunk.
Eljutottunk a hosszabbításig.
Az első 90 perc nulla-nullával zárult.
Pacho azt mondta: „Testvéreim, nyernünk kell.”
A '90-es olaszországi világbajnokságon
minden tőlem volt hangos,
de aztán Milla közbeszólt.
Addig rejtegették a vén oroszlánt.
Ő volt az egész torna legidősebb játékosa.
Micsoda húzás Millától! Milla már a tizenhatoson belül…
KAMERUN: 1 KOLUMBIA: 0
A fociban minden az adott pillanaton múlik.
Egy-nullás hátrányban voltunk.
És ahogy a mondás is tartja:
„Vagy kiegyenlítünk, vagy kapunk még ötöt.”
Mind egyenlíteni akartunk.
Higuita messzire kijött a kapujából, hogy söprögetőt játsszon.
Én voltam a csapat söprögetője.
Hozzám került a labda, és én Luis Carlos Pereához passzoltam.
Hozzáér, jobbra passzol.
Jaj, ne, Higuita! Ne! Gól!
KAMERUN: 2 KOLUMBIA: 0
A jobb oldalon álltam.
El Loco passzánál láttam, hogy Roger felém tart.
Át sem vettem, egyből visszaadtam el Locónak.
Nem is volt jó a passz, mert pattogott a labda.
Muszáj volt cseleznem.
El Loco a szokásos cselével próbálkozott,
el akarta sarkazni a labdát,
de Roger villámgyors volt.
Ha kapok hármat vagy négyet, nem számít az egész.
De ekkor jött Redín.
Még négy perc van hátra.
Valderrama ellőheti.
Istenem, most segíts! Gól!
Redín gólt szerez!
KAMERUN: 2 KOLUMBIA: 1
Jól játszott, de mindent kockára tett.
Ezen úszott el a világbajnokság.
Mindent jól csinált, de Kolumbia miatta veszített.
Senki sem okolta őt.
Senki.
Neki nem volt miért szemrehányást tenni.
A gólról a felállásunk tehet.
Sosem egy embert okoltunk érte.
A felállás tehetett róla.
Emlékszem a meccs utáni napra.
Épp Renével voltam,
és szóba jött ez a szituáció.
Azt mondta: „Lucho, ez az én hibám volt.”
Mire én: „Nem, én hibáztam.”
A sajtótájékoztató előtt így szólt:
„Én vállalom.”
Amikor jól játszott, egy szót sem szólt.
De amikor nem, akkor mindenki elé kiállva vállalta.
Mit tervez most,
hogy a Kamerun elleni játékát sokan kitárgyalták,
és önt sokan kritizálták?
Igen, hibáztam.
De hibázni emberi dolog.
Ahogy a dicséretet, úgy a kritikát is elfogadom.
És mindent magára vállalt.
Így kell szembenézni a hibáinkkal. Ilyenek a példaképek.
Nem mondta, hogy más is hibázott, nem okolta Luis Carlost.
Mi élünk-halunk a focizás nyújtotta örömért.
HIGUITA, TE VAGY A LEGJOBB
TI VAGYTOK A LEGJOBBAK
Imádunk!
Imádunk, Higuita!
Büszkék vagyunk a kolumbiai csapatra és Higuitára.
Az általunk játszott négy meccsen, el Loco Higuita láttán,
a FIFA elgondolkodott azon,
hogy változtassanak.
Addig a kapusok felvették a nekik hátrapasszolt labdát,
és René Higuitának hála a vezetőség végre észhez tért,
és változtatott a szabályokon.
Az '90-es olaszországi világbajnokságon
rengeteg játékidő veszett kárba.
És ennek a legfőbb kiváltó oka a hazaadások folyamatos sora volt.
Amikor látták, hogy én becsatlakozom a játékba,
összegyűltek, és kijelentették, hogy a kapus is játszhat.
Ezért hívják ezt Higuita-szabályának.
Ezt hagyom én hátra örökségül,
és igazán boldoggá és büszkévé tesz,
hogy ez a szabály miattam jött létre.
Ez vezetett ahhoz, hogy ma egy olyan kapus,
aki nem használja a lábát, hasznavehetetlen.
A '90-es olasz vébé kapcsán mindenki a kolumbiai csapatról beszélt.
Olyan volt, mint Argentína '86-ban,
vagy a híres Mechanikus narancs.
Bár nem ők nyerték meg a '90-es olaszországi vébét,
szerintem a játékstílusuk meghatározóvá vált.
EGY ÉVVEL KÉSŐBB
Majd egy hónappal a bejelentés után,
Pablo Emilio Escobar Gaviria, a Medellín kartell feje,
a világ egyik legkeresettebb embere megadta magát a hatóságoknak.
Miután átszállították a La Catedral börtönbe,
és tíz napot töltött letartóztatásban, Escobarnak látogatója érkezik.
LA CATEDRAL BÖRTÖN
A legendás René Higuita.
Emlékszem, hogy amikor odamentünk az őrhöz,
hogy bemutassuk a szükséges engedélyeket,
utána futottam
vissza az autóhoz, hogy ne várakoztassam meg a benne ülőket.
Igen, elmegyek a La Catedralba,
és utána a La Modelóba és a Bellavistába is.
A templomban is voltam.
És szórakozóhelyeken is.
Már sok helyen jártam.
Miért? Mert népszerű vagyok, és sokan ismernek.
Ha kapok egy meghívást, nem utasíthatom vissza.
Amikor kijöttem a Catedralból,
egy újságíró megkérdezte,
hogy barátok vagyunk-e Pablo Escobarral.
És én igent mondtam.
Ez nagyon megnehezítette az életét.
Én ezt nem találom furának, és nem tartozom senkinek semmivel.
Magukon múlik, mi kerül címlapra.
Így az országunk megítélése is magukon múlik.
Hogy van Pablo úr?
Szerencsére nagyon jól.
A helyzet az, hogy mielőtt drogbáróként híresült el,
Pablo Escobar parlamenti képviselő volt.
Kampányolt.
A kampányai során találkoztam vele.
Amikor más nem tett volna így, én a barátomnak neveztem.
Az igazság az, hogy sokan csak érdekből keresték
az öcsém társaságát.
De René teljesen más volt, mint a barátai.
René és Pablo egyszerűen csak barátok voltak.
PABLO ESCOBAR BÁTYJA
Ez nem szólt semmi másról.
Nem volt benne semmi különös.
A világ legnagyobb kokainkereskedője továbbra is szökésben van.
Pablo Escobar megszökött?
Keményen dolgozunk az ügyön.
És pozitív fejleményekre számítunk.
Amikor megszöktünk a La Catedral börtönből…
KÖRÖZÖTT SZEMÉLYEK
…akkor René
nagyon különleges ember volt.
René folyamatosan csak segített az embereknek.
Így természetesen őt kérték meg, hogy közvetítsen a kislány esetében.
30 NAPPAL AZ EMBERRABLÁS UTÁN
Eljöttem a megbeszélésről,
és ha jól emlékszem, úgy egy hónapra rá
felhívtak.
Találkoztam az aggódó apával, akinek a lányát elrabolták.
Akkoriban kazettákat használtunk.
Felvették az emberrablók és a család közötti beszélgetést.
Kell valaki, aki megbízható,
mert benned nem igazán bízom.
Az emberrabló azt mondta: „Veled nem tárgyalok.”
Az apa így szólt:
„Higuita fog segíteni nekünk ebben.”
Mától kezdve közvetlenül vele tárgyalok.
Mi ketten majd elrendezzük ezt.
Ha egy zsarut is meglátok a házad környékén,
tudod mi lesz a lányoddal.
Így könnyebbe el lehetett ezt rendezni
anélkül, hogy a lány veszélybe került volna, mint ha…
szólnak a hatóságoknak, és viselik ennek következményeit.
Szerintem azért hívtak fel engem,
hogy csendben intézzük a dolgokat.
Az apa garantálta, hogy nem szólnak sem a rendőségnek,
sem senki másnak,
mert meg akarta védeni a lányát.
Azt mondta: „Drágám, ezt mindenképp megteszem.
Nem tehetem meg, hogy nem segítek.”
Beleképzeltem magunkat ebbe a helyzetbe.
Fogtam a pénzt,
betettem az autóba,
és hazamentem.
Aznap elkísért egy srác, akivel együtt dolgoztunk,
és ő vitt el taxival.
Talán a városban lehettünk.
Nem tudtam, hol vagyok.
Fogalmam sem volt, mi ez az egész.
Medellínben lehettünk,
mert ez egy helyi negyednek tűnt, és egy lerobbant házban voltam.
Abban a hónapban nem kommunikálhattam a családommal.
Sokat hallgattam a rádiót, hogy halljam, ha rólam beszélnek a hírekben.
A kolumbiai drogkereskedelem elleni harc áldozatainak száma
rendkívül magas.
Két igazságügy-miniszter, három elnökjelölt,
150 bíró, két tucat újságíró…
Fogalmam sem volt róla, hányan vannak, mit csinálnak, vagy hogy kint őrködnek-e.
Mindennap rettegtem, hogy tesznek velem valamit, bántanak
vagy esetleg megölnek.
Minden napom félelemben telt.
Pénteken öt óra körül, miután megkaptam a pénzt,
elkezdtek hívogatni: „Na, mi van, Loco?
Hol van a lány?”
Ez hajnali négyig-ötig tartott.
Amikor a négy fickó jött a váltságdíjért, amit otthon tartottam,
megkérdeztem, hol van Marcela.
Azt mondták, bízzam bennük.
De Marcela nem volt sehol.
Az járt a fejemben:
„Mi lesz most?”
A fickót, aki ott maradt velem,
vasárnap 13:00 után nem sokkal…
végre felhívták, és így szólt: „Menjünk!”
Amikor René elment, nagyon feszült lettem.
Nem tudtam, mi lesz ebből.
Ilyenkor az ember nem számít semmi rosszra.
Gyere!
Az utolsó napon, egyhavi fogság után, 1993. május 29-én
közölték velem, hogy azonnal el kell mennem onnan.
Még csak meg sem mosdottam,
a ruhám is rongyos volt.
Egy autóba ültettek.
Hová viszel?
Többször körbejártuk Medellínt,
aztán amikor kiszálltam, egy másik autóba kellett beülnöm,
ami előttünk parkolt.
Nem volt időm kérdezősködni. Csak elindultam felé.
Sétáltam és sétáltam.
Az UPB Egyetem közepén álltunk meg.
Amikor leparkoltam,
diákok rohamoztak meg, hogy autogramot kérjenek.
Épp más gyerekeknek adott autogramot.
Marcela megszólított. Mondtam neki, hogy várjon egy picit.
Rám nézett, és azt mondta: „Bocs, de most nem érek rá.”
Én vagyok az!
„René, Marcela vagyok.”
Azt hittem, autogramot akar, de Marcela volt az.
És amikor ezt kimondtam, begőzölt.
Azonnal beültetett a kocsiba.
Biztos vagyok benne, hogy mindketten ugyanúgy féltünk.
Eszelős módjára száguldott, egészen a szüleim házáig.
Felment a járdára, áthajtott a piroson.
Rendkívül rémült és izgatott volt.
Útközben megkérdeztem tőle, hogy miért ő jött értem.
Elmondta, hogy nagy szívességet tesz nekünk,
és hogy akkor az volt az egyetlen célja, hogy épségben hazajuttasson.
Igazat mondott, mert amikor belefutottunk egy rokonomba,
és kértem, hogy álljon meg,
azt kérdezte: „Álljak meg?
Te megőrültél? Egyenesen hazaviszlek.”
Végül hazaértünk.
És onnantól kezdve mindenki nagyon boldog volt.
Óriási szívességet tett nekem. Épségben hazavitt a szüleimhez.
A házukban hatalmas bulit rendeztek.
„Hiányoztál, Marcela.”
Emlékszem, hogy a bulin elkezdtek arról beszélni,
mekkora szívességet tettem nekik.
Mondtam nekik, hogy nekem ez a buli is elég.
És hogy nem a pénzért jöttem.
„Ez a család elismerésének jele. Így szeretnénk megköszönni, amit tett.
Ne!”
Utána egyből ezt mondták:
„Ne utasítsa vissza!”
Adtak 50 000 dollárt.
Azt gondoltuk, ez teljesen rendben volt, és ennek nem lehet semmi következménye.
Addig minden rendben volt.
De még aznap felhívott az ügyészség.
Körözést adtak ki rá.
Milyen váddal néz szembe ma?
René, mivel vádolják?
Nem tudom. Az ügyészt kérdezzék! Ő készséggel válaszol.
René, ártatlannak tartja magát?
Nagyon aggódtunk.
Azt hitte, csak belemegy, elmondja a saját verzióját,
és ennyi az egész.
René Higuita letartóztatása, és a vele szemben felhozott vádak
mind egy bírósági határozat hozadékai,
melyet ma hozott meg az ügyészség.
Egy nap, amikor már biztonsági okokból elhagytuk a várost,
a híreket néztem, hogy tudjam, mi van vele.
Őrizetbe vették.
Börtönbe zárták, mint valami elvetemült bűnözőt.
A sajtó nem is értette, mi folyik itt.
És emlékszem, hogy azt állították, ő rabolt el.
Két helikoptert küldtek, hogy Bogotába vigyenek.
Bogotában egy kábé 20 autóból álló kíséret fogadott.
A hírekben gyakorlatilag azt mondták, én az emberrabló voltam,
és nem a közvetítő.
Jobban meghurcoltak,
mint a legádázabb kolumbiai drogbárót.
Amikor láttam a hírekben,
ahogy bilincsben viszik el,
az nagyon fájt.
Ő nem volt bűnöző.
ITT CSAK AZ EMBER LÉP BE, A BŰN SOHA
Nem igaz, hogy csekkek és dokumentumok igazolják,
hogy több szálon kötődik a drogkereskedelemhez?
A rendőrségi eljárás során nem találtunk ilyesmit.
Szerintem rá akartak ijeszteni, hogy beszéljen,
hátha tudja, hol van Pablo Escobar.
KÖRÖZÖTT SZEMÉLY
Volt akkoriban egy szenátor,
a 40. törvénycikk megalkotója,
aki azt mondta: „Indítsunk nyomozást René Higuita ellen,
mert ő tudja, hol a nagyfőnök!”
KÖRÖZÖTT SZEMÉLY
A 40-es törvénycikk kimondta, hogy bárki, akinek akár közvetve, akár közvetlenül…
VÉDELEMRE SZAKOSODOTT ÜGYVÉD
…gazdasági haszna származik egy emberrablásból,
az börtönnel büntetendő.
Valamint azt is kimondta,
hogy aki tudomást szerez egy emberrablásról,
ám azt nem jelenti a hatóságoknak, szintén bűntényt követ el.
Amikor a törvény betartása
komoly veszélybe sodorja mások életét és személyes szabadságát,
akkor a törvény betartása nem kikényszeríthető.
Azt mondták, adjam fel Pablót,
és nem kell börtönbe mennem.
Aztán elkezdtek keménykedni,
szarházinak, faszkalapnak neveztek, azt mondták, börtönben rohadok meg.
Megzsarolták, és ezt talán nem mondta el, de meg is kínozták.
Aztán megbilincselve Bogotába vitték a kamerák hada előtt egy helikopterrel,
mintha egy olyan komoly bűnöző lenne, akit hatalmas eredmény elkapni.
Egy Medellín-közeli településen kínozták meg.
RENÉ BARÁTJA
Azt hajtogatták:
„Mondd el, hol van Pablo, és elengedünk.”
Hiszik vagy sem,
de ők tárgyaltak velem.
És Pablo Escobart akarták.
Lényegében azt mondták,
adjam fel Pablót, és akkor nem helyeznek vád alá.
Egyszer-kétszer elvittem hozzá a gyerekeket.
De ez a környezet nem…
Nagyon nehéz volt.
Azt mondta, „Többet ne hozd ide őket! Ha kiszabadultam, majd találkozunk.”
Csak homályos emlékeim vannak
a börtön bejáratáról.
Engem egy rendőr vitt be,
anyukám pedig egy másik ajtón ment be.
Sírtam, mert elválasztottak anyától.
Azt hittem, elvisznek.
Elég nehéz kilenc hónap volt,
főleg édesanyámnak, apának
és a nagymamájának,
aki a leginkább megszenvedte, hogy így kell látnia a fiát,
hiszen saját fiaként nevelte fel.
Emlékszem, hogy amikor a nagymamája bement meglátogatni a börtönbe,
összerogyott.
Nem bírta így látni az unokáját.
Szerintem ez nagyon igazságtalan volt.
Amikor megláttam őt a börtönben, sírva fakadtam.
Mielőtt eljöttem, így szólt: „Lesz egy focimeccsem.”
Azt mondtam magamban: „Azt meg hogy?
Hát már mindenhol játszott. Vébén, nemzetközi tornákon.”
Azt mondta, a rabtársaival fog játszani.
A világon mindenki szidta Renét,
azt mondták, köze van a drogkereskedelemhez.
Nekünk, a barátainak ez nagyon nehéz helyzet volt.
A kolumbiaiak országszerte követelték a szabadon engedésemet.
Emlékszem, hogy mi, a Nacional játékosai és a kolumbiai játékosok
meg persze a válogatott, még jobban összefogtunk érte,
és kértük, hogy engedjék ki, mert tudtuk, hogy igazságtalanul van ott.
Ő hozzánk tartozott.
Egy test részei voltunk,
egy csapaté.
Voltak nálunk más kapusok is, de nem ez volt a lényeg.
René volt a mi kapusunk.
Így René nem játszhatott velünk a selejtezőkön.
A tét a '94-es amerikai világbajnokság. Kolumbiának a döntetlen is elég.
A '94-ES VILÁGBAJNOKSÁG SELEJTEZŐJE
Üdvözöljük a kolumbiaiakat! Képzeljük, milyen bénító ez a helyzet.
A csapat egyetlen hiányzója René Higuita, aki még börtönben van,
így ezt a sorsdöntő döntő mérkőzést is kihagyja.
Amint Buenos Airesbe értünk,
biztosan tudtuk, hogy nem fogunk veszíteni.
Biztosak voltunk benne, hogy kijutunk, mert egy döntetlen is elég volt ehhez.
Argentína kijutása még nem volt biztos,
Maradona a lelátón ült.
A meccs légköre különösen feszült volt.
A játékosok felszólaltak René letartóztatása ellen,
és követelik a szabadon bocsátását. Kolumbiáért,
a barátjukért, a bálványukért játszanak.
Kolumbia!
Igen! Kolumbia! Gól!
Gól!
Elképesztő!
Gól!
Igen, gól!
Kolumbia–Argentína: öt-nulla.
A kolumbiaiak újra kijutnak a világbajnokságra.
A közönség azt kéri, hogy ők is tapsoljanak.
E taps tele van érzelemmel,
és a selejtezőkörben nyújtott óriási teljesítménynek szól.
Uraim, Kolumbia csapata ott lesz az Egyesült Államokban.
Szeretnék gratulálni a kolumbiai válogatottnak azért,
amit a nemzetért tettek.
KOLUMBIA ELNÖKE
Ez Kolumbia történetének legnagyobb sportdiadala.
Luis Carlos odajött és megölelt. Élő adásban verte le a fejhallgatómat.
Az összes kolumbiai rádió- és tévéadó,
sőt mindenki a mi közvetítésünket figyelte.
A selejtező során megnyert összes meccsünkön
el Loco szabadon bocsátását kértük. Bizony.
A családunkért
és René Higuitáért.
René!
Amikor beértek az öltözőbe, az volt az első dolguk,
hogy megölelték egymást,
azt kiabálva: „Szabadságot Higuitának!”
Higuita!
Az volt az első dolgunk, hogy René szabadon engedését kértük.
Üvöltve kántáltuk.
ÉLŐBEN AZ „EL CAMPÍN” STADIONBÓL
Kérnék egy hatalmas ovációt René Higuitának!
Szabadság!
Nem hallgattak ránk, de a fülüket bántotta.
És közben tisztelegtünk is René előtt.
Megérdemelte, hogy ott legyen, mert egy volt közülünk.
Higuita!
Szabadság!
ÉLŐBEN AZ „EL CAMPÍN” STADIONBÓL
KÉT HÓNAPPAL KÉSŐBB
Kolumbia népe!
A Védelmi Minisztérium pár órával ezelőtt megerősítette…
KOLUMBIA ELNÖKE 1990–1994
…Pablo Escobar drogkereskedő és terrorista halálát,
mely a Keresőosztag kezei által érte.
A KOLUMBIAI RENDŐRSÉG MEGÖLTE PABLO ESCOBAR GAVIRIÁT
A MEDELLÍN KARTELL FEJÉT 16 HÓNAPPAL A SZÖKÉSE UTÁN AGYONLŐTTÉK
A címlapok mind René Higuita esetleges szabadon bocsátásáról írnak.
Úgy tűnik, eleget tesznek a bálványozott focista és a nép kérésének.
Az összes médium…
Sokak bálványa, René Higuita jövő hétfőn szabadulhat.
Megerősíti, hogy René Higuita jövő hétfőn szabadul?
Az óvadék megfizetése után, ami, mint mondtam,
egy fizetés százszorosa, tehát hatalmas összeg.
Hétfőn Medellínben összegyűjtjük ezt az összeget,
és reméljük, hogy René
valószínűleg hétfő délután vagy legkésőbb kedden
visszatérhet Medellínbe.
De Greiff ügyész úr nem akart kiengedni.
Azt hiszem, végül 29-én bocsátottak szabadon,
de hogy bebizonyítsa, ő a főnök,
csak 1-jén engedett ki a börtönből.
Éljen a szabadság, René!
Ez egy alkotmányellenes törvény. Az alkotmányt nem lehet így megsérteni.
Csak hogy önök is jobban értsék ezt az ügyet és a hatályos törvényt.
Gondolja, hogy ez ártott a nemzetközi megítélésének?
Ez csak javított rajta.
Mert nem akárki vállalja a börtönt azért, hogy valaki másnak segítsen.
Egy évet veszítettünk el,
a gyerekek egy évig nem lehettek az apjukkal.
De kiszabadult.
Ezt lehetetlen szavakkal leírni. Nagyon boldogok vagyunk,
hogy ennyien adakoztak, akik szeretik őt.
A per folytatódott,
és végül sikerült tisztázni a nevemet.
Minden vádpontban felmentettek.
Azt mondja, ő tökéletesen tökéletlen.
Mindaz, ami azzá tette, aki ő ma,
hibák láncolata volt.
Beleképzeltem abba, milyen lehetett börtönbe mennie,
és nagyon büszke vagyok rá.
Nem hiszem, hogy ezzel kapcsolatban bármin is változtatna,
mert ez a gesztus teszi őt azzá, aki.
És tudom, hogy újra megtenné ugyanezt.
Most, hogy tud erről a törvényről, ha valaki a segítségét kérné,
mert elrabolták egy rokonát, segítene?
A törvény ismeretében is segítenék.
Ha ezen múlna valakinek az élete
vagy egy család boldogsága,
azt hiszem, nem haboznék.
Egy bizonyos emberként ment be a börtönbe,
és ugyanaként az emberként jött ki onnan.
Nem törődve mások véleményével,
René Higuita kissé szomorú arccal tér vissza a pályára.
Ugyanolyan nagyszerű focistaként tért vissza a pályára, önbizalommal tele.
És igen, inzultálták, és mondtak rá ezt-azt,
de nem ő reagált ezekre. Sosem reagált.
Mindennek össze kellett játszania ahhoz, hogy René ne legyen ott a '94-es vébén.
Először is, kilenc hónap börtön után fizikailag nem tudott eléggé felkészülni.
Ott nem tudott edzeni, nem voltak meccsei.
Nyilvánvaló, hogy az az étel sem volt élsportolónak való.
Ilyen az élet.
A '94-es világbajnokságon nem vett részt,
de a Nacional Atléticóval megnyerte a bajnokságot.
AZ 1994-ES KOLUMBIAI BAJNOKSÁG DÖNTŐJE
ATL. NACIONAL–IND. MEDELLÍN
Egy picit haragosan, feltüzelve mentem ki a pályára.
Ez sokkal több bátorságot adott, és ez a pályán is megmutatkozott.
Otthagyja Alexisnek. Gyerünk, Alexis!
Átlépi a tizenhatost. Juan Carlos!
És '94-ben megnyertem a bajnokságot.
Számomra ez egy óriási jutalom. Egy ajándék,
amit szeretnék megosztani a barátaimmal és a sokat szenvedett családommal.
1994 remek év volt René Higuita számára, különösen a sport szempontjából.
Ekkor nyerte meg először az Atlético Nacionallal
a kolumbiai bajnokságot.
Az 1995-ös év sokkal pozitívabban indul
a kolumbiai kapus, René Higuita számára.
Mit szól hozzá, hogy René Higuita újra válogatott kerttag?
Így van rendjén. Jó játékos és kapus, aki az Atlético Nacionalban megmutatta,
hogy ismét remek formában van.
Hogy érzi magát?
Remekül.
Mintha egy ismeretlen helyen lennék, ahol még sosem jártam,
de az ösvény valahogy mégis olyan ismerős.
René előtt sok lehetőség adódott,
de egyik sem csak úgy, mert sokszor ezeket ő teremtette meg.
Üdítőreklámot forgattunk.
Az egyik jelenetben gyerekekkel fociztam.
A kapuban álltam,
és ez a srác mellkassal levette a labdát,
aztán ollózott egyet.
Én megcsináltam ugyanezt hátrafelé.
Ez csak úgy jött.
És ahogy a kapuban álltam,
és a meccsek előtt a srácok kapura lőttek,
én a skorpiórúgást gyakoroltam.
Két évre rá készen állt.
Akkor döntöttem el,
hogy bemutatom.
Hol?
Bárhol, ahol felém rúgják a labdát.
Mindegy, hogy Castillában…
vagy a Wembley-ben.
LONDON ANGLIA
Ez egy fontos nemzetközi szereplés
a kolumbiai válogatott összes tagja számára.
BARÁTSÁGOS NEMZETKÖZI MÉRKŐZÉS
ANGLIA–KOLUMBIA
A sors úgy hozta,
hogy a labdarúgás szentélyében, a válogatottban játszva
tökéletes labdát kapott egy angol sráctól.
Épp ez kellett.
A labda tökéletesen érkezett.
Higuita visszarúgta!
Ez őrület!
Hihetetlen!
Te jóságos ég!
Hihetetlen bravúr. Lehet, hogy ez szabálytalan…
Azt hittem, elszúrtam.
De mindig is bohócnak tartottak, hát most adtam rá nekik okot.
El Pibe is aggódott, hogy ezért nagy fejmosást kapok.
Véget ért az első félidő, és azt gondoltam, ez most csúnya lesz.
Vártam, hogy Bolillo, az edzőnk odajöjjön.
Amikor megjelent…
Bementem az öltözőbe, és azt mondtam: „Ide figyelj!
Többé ne csinálj ilyet, mert a torkomban dobogott a szívem.
Egy nap meg fogsz ölni.”
Nem tudom, nevetett-e, de azt mondta, nem csinálja többé.
Vagy valami ilyesmit. Fantasztikus volt.
Utána zsinórban többször is megnéztem egymás után.
A labdát egyenesen középre lőtték.
Mire én: „Ez sima ügy.” A partjelző felemelte a zászlóját.
A skorpiórúgás után a partjelző leengedte a zászlóját.
Ez az egész meccset különlegessé tette. Mindenkit feldobott.
A megmozdulását szabálytalannak ítélték,
de amit René Higuita az imént művelt…
Ez Isten műve volt, mert minden tökéletesen alakult.
Aki nyomot hagy maga után,
de főleg ebben a sportban,
az nem feltétlenül a legjobb játékos, nem feltétlenül hárítja a legtöbb lövést,
nem feltétlenül a leggólerősebb.
Hanem olyan nagyszerű dolgokat tesz, amikre senki sem számít.
És ez René Higuita volt.
VÉGÜL 2009-BEN, MIUTÁN 23 ÉVEN ÁT JÁTSZOTT 14 CSAPATBAN, SZERZETT 43 GÓLT,
ÉS 12 ÉVIG VÉDETT HAZÁJA VÁLOGATOTTJÁBAN, HIGUITA VISSZAVONULT A PROFI LABDARÚGÁSTÓL
A kedvenc csapatához került,
igaz, immár nem profiként,
de a Nacional mezében vonult vissza a focitól.
És pár éve ő is tagja az Atlético Nacional edzői stábjának.
Én csak a jót látom Renében. Páran talán nem szeretnek benne ezt-azt,
de én mindent szeretek benne,
mert ha ő jól van, örülök, mint a szülők, akiket boldoggá tesz a gyerekük jólléte.
És René jól van.
Senki sem veheti el tőle
a kerülete, a barátai szeretetét.
Fiatalok.
- Jó estét! - Jó estét!
Mi újság, kölyök? Hogy vagy?
René sosem fogja elhagyni a kerületét.
A legfontosabb dolog a barátság,
és ő megtanított rá minket, hogyan legyünk hűséges barátok.
- Mindjárt elsírom magam. - Tényleg?
Sokat tudnék mesélni, például arról, hogy elmentünk valahová.
De ha René is ott van, rengeteg támogatást kapunk.
Találkozókat mond le, hogy velünk jöhessen.
A legtöbb barátommal ugyanabban a kerületben élünk.
Ők mind nagyszerű emberek, és emberségesek is.
Szerintem hálátlanság elfelejteni, hogy honnan jöttünk.
A hitelessége még nagyobbá teszi őt.
René Higuita igazi példakép.
Ezt nemcsak a fiaként mondom,
hanem kolumbiaiként is.
A családjára tette fel az életét. Számára a családja a legfontosabb.
Semmi más nem élvezhet elsőbbséget.
Andrés úgy gondolja, nagyon hasonlít apámra elsőáldozó korából.
Gyakran néz felvételeket apáról. Mindig mondja, hogy: „Ott a papa!”
Nagyon szeretem az én kicsikémet.
Azért szeretem Renét, amilyen ember, és semmin nem változtatnék.
Az alázata.
Azt hiszem, azt tőle örököltük.
És az emberségét, ami a védjegye is.
Igyekszünk minden napot a lehető legjobban kiélvezni.
Nem is tudja, mit tett értem és a családomért.
Nem érti mekkora dolog ez.
Ugyanakkor van a szülinapunk.
Ez is egy véletlen egybeesés, hogy ilyen közel van hozzám.
Van egy tízéves fiam, aki imádja a focit.
Ő kívülről tudja ezt a történetet, de a főhősét nem ismeri.
Ha majd elég idős lesz, elmondom neki.
Nagyon kevés embernek sikerült ennyire emlékezetessé válnia.
Örökséget hagyott hátra
az országunk,
a családja és az egész társadalom számára.
Higuita megfogja a labdát!
Amikor mi fociztunk,
mindig a legbénább vagy a dagi állt be a kapuba.
René Higuitának hála a kapus poszt rangos és megbecsült lett.
René a világfutball egyik legnagyobb legendája,
és a legnagyobb kolumbiai focista.
A feliratot fordította: Tóth Norbert