Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Cum te simți când te ia amețeala…
când intri pe teren plin de emoție și teamă?
Emoția de a câștiga
și teama de a pierde.
Unic, incomparabil, maiestuos!
Prieteni, René scoate mingea…
În Columbia aveam și fotbal.
Asta a fost marea noastră motivație.
René a revoluționat lumea.
Cum era pe stradă era și pe teren.
Îl consider un portar al viitorului, fără îndoială.
Nu-l convingeai să rămână în poartă, să nu bată lovituri libere.
A dat șapte goluri așa.
A marcat de 49 de ori și e cel mai bun golgheter din lume.
Jucam frumos.
E dintre cei atinși de Dumnezeu, ca Diego Maradona, ca Pelé, ca Messi.
René era un simbol pentru noi. Era totul pentru noi.
Portarii nu prea atrag oameni pe stadion.
René făcea spectacol. Toți voiau să-l vadă.
Te iubim! Te iubim, Higuita!
„Uitați-vă la fețele celorlalți. Vom schimba istoria fotbalului columbian.”
Care au fost cea mai bună și cea mai proastă fază?
E greu de zis. Fotbalul și meciurile sunt ca viața.
Ai și momente bune, și momente proaste.
Ne căutau tot felul de oameni, mai ales dintre cei puternici.
La orice petrecere, oriunde era dezmăț, sigur dădeai de René Higuita.
Ca să mă mărit cu René Higuita, m-am luptat cu mulți balauri.
Când am plecat de la La Catedral,
un jurnalist m-a întrebat dacă sunt prieten cu Pablo Escobar.
I-am zis că da.
Toți facem greșeli, dar doar cei cu tupeu recunosc.
Poliția metropolitană l-a trimis în Bogotá.
Doamnelor și domnilor,
să-l aplaudăm pe René Higuita,
marele absent din acest omagiu!
Higuita!
Arbitrul îi dă voie. Hai, Mendoza!
Înscrie René Higuita. E portar, titularul naționalei Columbiei.
Pasează în centru. René o agață cu crampoanele.
Columbienii sunt mândri de această generație de sportivi.
René apără, scoate mingea. Se întoarce. Din nou!
René scoate mingea!
Ne vine să râdem, dar ce a făcut Higuita azi e tare riscant.
În ceea ce privește sportul, sunt 100% nevinovat.
O să vă mai arăt din poze. Sunt foarte multe.
Astea sunt de la Real Valladolid, cu Francisco Maturana.
Cupa Mondială din Italia din 1990.
Asta e cu coechipierul meu din echipa din '85, Eduardo Niño.
Asta e poza cu papa Ioan Paul…
Am mai multe, dar nu se poate spune că René Higuita e un sfânt.
Și nu m-a rugat nimeni să-i dau vreo liturghie
fiindcă am făcut o poză cu Ioan Paul II.
Cele care îmi plac cel mai mult
sau cea care îmi place cel mai mult e cea de la Atlético Nacional.
18 IUNIE 1990, MILANO, ITALIA
Eram golgheterul echipei mele.
La primul meci, portarul nu a venit și m-au băgat pe mine în poartă.
M-am descurcat. Am câștigat campionatul.
Așa că am ajuns cunoscut ca portar.
Într-o țară ca a noastră, sportivă prin excelență,
în care fotbalul e considerat regele sporturilor,
vedetele balonului sunt în centrul atenției.
De aceea ni s-a alăturat René Higuita,
recunoscut pe plan internațional drept unul dintre cei mai spectaculoși portari.
- Te așteptai să fie așa bun Higuita? - A fost bun mereu.
N-am avut niciodată probleme fiindcă Higuita e cel mai bun.
Lipsa de respect față de schemele convenționale
e secretul succesului său.
Tot înaintam, până la careul mare.
Asta simțeam.
Așa simțeam eu fotbalul.
Dacă nu jucam vreo fază, parcă nu eram pe teren.
A devenit un sistem.
L-am văzut prima oară la echipa Nacional.
Era un vizionar.
Cum juca, cum trecea, cum depășea…
Risca mult, bineînțeles, dar și apăra mult.
Lumea nu-și dă seama uneori că era un fundaș în plus.
Faza avea să se termine cu gol, dar el deja o blocase.
Ajunge la René, care scoate mingea cu mâna…
René pornea în atac.
Atacul nu pornește de la atacant, după cum se spune. Îl începe portarul.
E ținut minte pentru tot ce făcea diferit față de un portar obișnuit.
Higuita era Higuita.
Nu-l convingeai să rămână în poartă, să nu bată lovituri libere.
E un paradox, un portar marcator. Nu doar apără, ci și înscrie.
A marcat de 49 de ori și e cel mai bun golgheter din lume.
Higuita!
E o artă.
Avea abilitatea de a fi un portar fenomenal.
Insufla certitudine peste tot.
Era mereu optimist.
Nu l-am auzit niciodată zicând ceva negativ.
Psihic vorbind, era foarte puternic. Mie așa mi s-a părut.
Era sincer, spontan.
Oamenii îl credeau încrezut
fiindcă juca bine, dar așa era el.
Ziceau: „Nenorocitul ăla e nebun!”
Da, era nebun.
CARLOS VALDERRAMA, „PIBE” FOST FOTBALIST
Era nebun, dar era de bine.
I se zicea El Loco, „nebunul”.
Toată lumea vorbea despre Higuita.
Am început să joc și eu mai în față.
În Mexic mă știe lumea drept portarul atacant.
René Higuita a fost un exemplu la nivel mondial.
Cred că a revoluționat lucrurile.
Am zis: „Nu greșesc!”
Când ajungeam pe un aeroport,
parcă întâmpinau o vedetă rock sau un actor de la Hollywood.
Era impresionant.
Nu înțelegeam de ce nu puteam să mergem la film cu el,
la mall, într-un parc de distracții.
Portarii nu prea atrag oameni pe stadion.
Dar Higuita atrăgea lume.
În toată echipa de fotbal sau în echipa națională,
era unul dintre cei mai apreciați.
Atât ca lider, cât și prin afecțiunea și carisma cu care trata grupul.
Ce atâta Higuita în sus și-n jos?
Higuita, Leonel, Perea, Alexis, toți făceam parte din echipă.
Nu era doar un singur jucător.
Noi, cei de la Atlético Nacional, eram baza echipei naționale.
Eram vreo 10-12 jucători.
Aduseserăm și personalul tehnic și pe cei cu echipamentul.
Am avut parte de multe greutăți.
Columbienii s-au obișnuit să conviețuiască cu gherilele,
traficul de droguri, infracțiunile stradale și subdezvoltarea,
o combinație explozivă de violență și mită.
BOMBĂ LA REDACȚIE: 75 DE RĂNIȚI
Le-am trăit pe pielea noastră.
De exemplu, când aveam antrenament…
LUIS CARLOS PEREA, FOST FOTBALIST
…uneori era anulat
fiindcă pe străzile din Medellín sau în centrele comerciale
se puneau bombe.
O mașină-capcană a explodat în Bocagrande.
Escobar atacă din nou pe străzi.
A dat ordin să fie omorâți. Pe termen lung, ei vor pierde.
Ne vorbeau mereu despre vremurile prin care trecea țara noastră.
Mereu erau necazuri în vreun parc sau la un supermarket,
din cauza problemelor sociale de atunci.
Columbia!
Pe atunci eram vedete.
La nivelul acela, ne căutau tot felul de oameni.
Tot felul!
Mai ales dintre cei puternici.
Din când în când s-au făcut presiuni asupra mea prin scrisori.
Mi-a fost amenințată familia.
Toată lumea îl căuta pe El Loco.
Era atât de îndrăgit în țară și atât de carismatic,
încât asemenea situații i-au pus în pericol viața și libertatea.
MEDELLÍN, COLUMBIA
M-a sunat președintele de atunci
al echipei Atlético Nacional.
Face:
„Un domn, mare fan al echipei, are o problemă.”
Problema era
că fiica lui de 13 ani fusese răpită.
L-am întrebat ce legătură am eu.
„Ești o persoană cunoscută și respectată.
Vei fi dumneata intermediarul, ca să nu pățească nimic fata.”
I-am zis: „Dacă pot contribui cu ceva și am cu ce să vă ajut,
atunci mă bag.”
N-am vorbit cu nimeni despre asta.
Nu știe nimeni.
Nici prietenii sau colegii de muncă. Nu știe nimeni.
E o poveste care nu a mai fost spusă.
VICTIMA RĂPIRII
Dar știu că e pentru o cauză nobilă.
Eram în drum spre școală.
Au parcat două motociclete în fața noastră și ne-au făcut să oprim.
L-au dat jos pe șofer,
iar motocicliștii s-au urcat apoi în aceeași mașină și m-au răpit.
M-au pus să stau pe podeaua mașinii. Nu vedeam nimic.
M-au răpit.
Era 30 aprilie 1993. Am fost sechestrată o lună.
Nu mi-a trecut niciodată prin cap că aveam să dau de atâtea belele.
În poza asta e tata.
Avea un an sau doi.
Aici e la prima împărtășanie.
Familia lui a fost mereu foarte bisericoasă.
Bunica, mama și bunicul lui…
Astea sunt de când era cercetaș.
Aici e cu toată familia, cu mama lui și cu verii.
Era o familie mare și stăteau în aceeași casă.
M-am născut în cartierul Castilla,
unde mulți se nasc și puțini cresc.
Un cartier muncitoresc,
un cartier pe care îl iubesc.
Partea dificilă, nu doar pentru mine,
ci pentru majoritatea oamenilor care provin dintr-un cartier muncitoresc,
e sărăcia.
ȘCOALA ALEJO PIMIENTA CLASA A 4-A, 1978
La școala Alejo Pimienta, unde am făcut școala primară,
mereu m-am remarcat ca puștiul care juca fotbal și avea învoire.
Îmi dădeau voie să plec la orice eveniment sportiv.
Aveam mereu cina gata,
aveam perechea de blugi împăturită și cămașa călcată frumos.
Și-atât… Aveam și pantofi.
Îi spuneam bunicului să nu mai lucreze.
El făcea:
„Când îmi cumpăr fermă n-o să mai lucrez.”
N-au trăit să mă vadă jucând în prima ligă.
Bunica a apucat puțin…
Asta m-a bucurat.
Adică am putut să-i dau tot ce voia.
E una dintre puținele poze pe care le are cu mama lui.
Asta, în care e cu mama, bunicul
și bunica lui.
Nu mi-a fost doar mamă, ci și tată.
L-a implorat pe tata să-mi dea numele lui de familie.
Dar am rămas cu Higuita, numele de familie al mamei.
Mama n-a avut ocazia
să mă vadă jucând la profesioniști.
Iar eu n-am avut
o ocazie
să-i mulțumesc
pentru ce făcuse pentru mine.
Din păcate,
la câteva zile după ce au făcut poza asta, mama lui a murit.
Avea cam 43 de ani.
Când am plecat de la spital,
ea mi-a zis: „Ai grijă de tine, băiete!”
Plângea.
Când am ajuns acasă,
am aflat că murise.
Îmi dau lacrimile când mi-o amintesc.
Ca urmare a posturilor pe care jucam, eu ca fundaș, iar el, ca portar,
eram ca un scut pentru el.
Așa mă considera el.
Din acel moment am devenit prieteni buni.
Ne-am cunoscut când jucam într-o echipă a statului Antioquia.
El avea 15 ani, iar eu, 18.
Mi s-a părut amuzant, fiindcă el juca mai mult ca atacant decât ca portar.
L-am întrebat ce vrea să facă.
La ce talent avea, la înțelepciunea cu care juca, la câte știa despre fotbal,
juca, cum se spune în cartier, cu prea multă obrăznicie.
Când jucam în echipa din Antioquia nu aveam bani de transport.
Așa că urcam fără bilet.
Șoferii au început să mă recunoască.
Când mă vedeau, la Universitatea din Antioquia,
mă trimiteau în spate.
Am debutat ca profesionist în echipa Millonarios.
Era un tip micuț și slăbănog.
Nu aducea a portar din cauza înălțimii.
Are 1,75 m înălțime.
Nu transmite certitudinea și încrederea dorite de un antrenor.
Portarul columbian a avut probleme, tipice pentru un jucător imatur.
Trebuie să-l iertăm, fiindcă are mare potențial.
Am jucat acolo un sezon.
Apoi a venit dr. Antonio Franco,
care m-a luat la Atlético Nacional.
Bine!
Higuita!
Nacional e clubul meu de suflet.
Debutul meu a fost amuzant.
Portar titular era Lorenzo Carrabs.
Începea a doua repriză.
Eu rămăsesem să ronțăi ceva
la o cantină din spatele vestiarului.
Atunci mi-am auzit numele la difuzor.
„Dl José René Higuita e chemat în vestiarul echipei Atlético Nacional.”
Face: „Lorenzo a fost eliminat.”
Am intrat uitându-mă cu coada ochiului la Maño Ruiz, care îmi era antrenor.
Am apărat bine.
Atunci am început să-mi câștig postul.
Prieteni, René scoate mingea cu mâna stângă.
Era foarte bun ca atacant. Știa cum sunt atacanții.
Așadar, simțea și ghicea ce aveau să facă atacanții.
Dribla și pasa.
Pierdeam faze uitându-mă cum se bucurau spectatorii.
Lupta lui zilnică cu convențiile a stârnit controverse.
Pentru mulți e o plăcere să-i vadă evadările surprinzătoare.
Aleargă mingea sau picioarele adversarilor.
Higuita era Higuita.
A marcat peste 40 de goluri în carieră, 35 din penalti.
René!
Columbia atacă.
Higuita! René Higuita înscrie!
René driblează un jucător. Pe dreapta, pasează…
La o fază a ieșit din careu, a alergat și i-a depășit pe toți de la Junior.
A ajuns în careul advers. A fost singura fază când a reușit.
Și n-a primit penalti!
Cel care-l marchează pe René… René Higuita!
- Era gol! - Era penalti!
Îl acoperea Carrabs, mentorul lui.
În stil Maradona, în stil Higuita…
Le-am cerut 30 de mii. Mi-au dat banii, deci poți sta liniștit.
Perfect! Bine.
Ești trist? Nu te cred.
Te iubesc mult și-ți doresc numai bine.
Eu și René eram prieteni buni. Eram apropiați și petreceam la fel.
Nu știu, poate beau un rachiu și mă duc la Cali.
La orice petrecere, oriunde era dezmăț,
sigur dădeai de Higuita.
Când se termina meciul, Pacho se strâmba la mine.
„Bine, du-te cu René.”
Higuita era ca un zmeu.
Îl înălțai, îl lăsai să zboare, dar trebuia și să-l tragi înapoi.
Hernán se ocupa de asta.
Se îmbrăca foarte bine. Dar știți ce?
Purta pantaloni mulați,
ca să i se vadă fundul și picioarele alea frumoase.
Mureau femeile.
A fost numit sex-simbolul Antioquiei.
Ieșeam cu René și mergeam la discotecă.
La o ieșire de-asta
am cunoscut-o pe Magnolia.
Totul fusese aranjat de o colegă. Era în aceeași clasă cu mine.
MAGNOLIA ECHEVERRI, SOȚIA LUI RENÉ
Face: „René, fotbalistul, vrea numărul tău de telefon.”
I-am zis că nu i-l dau. Ca adolescentă, voiam un bărbat chipeș.
Un an mai târziu, am avut ocazia să ieșim.
Atunci erau acolo și Pacho Maturana și Bolillo.
Am coborât din mașină și m-a prezentat drept iubita lui.
Era prima dată când ne vedeam.
Ne-am cunoscut întâmplător.
Am început să fim împreună, să trăim împreună.
I-a spus mamei… L-a trimis pe Pacho să-mi ceară mâna în numele lui.
Iar mama i-a răspuns că fotbaliștii sunt niște nerușinați.
Nu m-am măritat.
Trimiseserăm invitații, aveam rochie, dar atât.
Am anulat nunta, m-am mutat cu René și după o lună eram însărcinată cu Andrés.
Am decis amândoi că aveam să ne căsătorim mai târziu.
Au trecut 34 de ani. Nu știu cât o să mai dureze.
Cred că deja e timpul
să fac unul dintre puținele lucruri pe care mi le doream, să mă căsătoresc.
Ca să ajungem cum suntem acum ca cuplu, am trecut prin multe greutăți.
Fanii ne întreabă:
„Magnolia, nu ești mândră că ești soția lui René Higuita?”
Normal că sunt.
Dar, ca să mă mărit cu René Higuita, m-am luptat cu mulți balauri.
Cred că, din cuplurile de atunci, suntem singurii care au rămas împreună.
Și n-a fost ușor. Nu e ușor.
Pot să spun așa:
„Dna Magnolia,
îți amintești ziua când te-am rugat să fii mama copiilor mei?
Ei bine, nu te-am dezamăgit.”
De la prima apariție în Cupa Libertadores,
Francisco Maturana e obsedat să câștige mult râvnitul trofeu.
Dar cea mai mare victorie a lui Maturana nu e ca jucător, ci ca antrenor.
E cunoscut drept maestrul transformării fotbalului columbian.
Pacho a început să schimbe
jocul tactic al multor echipe din lume.
Înainte jucau cu patru fundași și un libero.
El a renunțat la libero
și m-a pus în locul lui, deci am câștigat un jucător.
Țin minte că i-am zis lui Pacho că avem 12 jucători.
„René e portarul, dar, când avem mingea, e al 12-lea jucător.”
Am găsit pe cineva potrivit pentru ideea noastră.
Am simțit că nu pot să susțin că dețin adevărul absolut
și să zic cum stau lucrurile.
Pur și simplu am înțeles
că, dacă vrei să faci ceva, ai nevoie de un grup de amici, de o familie.
Oare echipa Nacional va pune capăt blestemului?
Nicio echipă columbiană n-a câștigat Cupa Libertadores.
Pe lângă finala pierdută de Deportivo Cali în 1978,
América de Cali a pierdut trei finale consecutive,
în '85, '86 și '87,
în care a fost la câteva secunde de a câștiga titlul,
până la golul agonizant din prelungiri al echipei Peñarol.
Când Nacional a ajuns în Cupa din '89,
a fost o mare șansă pentru noi să arătăm lumii că avem oameni buni.
Hai, Verzii!
CUPA LIBERTADORES
SFERTURILE DE FINALĂ
Nacional de Medellín joacă în sferturile Cupei Libertadores
contra Millonarios, dintre toate echipele.
Am învins o mare rivală, echipa Millonarios.
Mingea ajunge la JJ Tréllez. O să șuteze. Șutează!
Gol!
Nacional trece în semifinale. Va juca contra echipei Danubio din Uruguay.
În semifinala Cupei am învins echipa Danubio.
Am bătut un aut de poartă, a venit Palomo și…
Palomo șutează… Înscrie!
Gol! Uimitor! E gol!
A fost o victorie răsunătoare, 6-0.
Nacional a zdrobit-o pe Danubio,
calificându-se în finala campionatului continental.
Nacional are o echipă plină de nume mari.
Dar América de Cali a pierdut trei finale la rând.
Să nu ne facem speranțe.
Începe marea finală a Cupei Libertadores.
Da, domnule, meciul a început.
Am jucat contra Olimpiei. Echipa era deja campioană și era favorita.
Fidel apără pe dreapta. Haide, Trencito!
Îmi amintesc meciul jucat contra Olimpiei, echipă din Paraguay.
A fost în deplasare, deci foarte greu și complicat.
Mingea era mai mult în aer. Așa că ne-am agățat de René Higuita.
Lovitură liberă… René!
De asta e în echipa Columbiei.
Gustavo îi pasează lui Rafael. Trage cu stângul!
René Higuita face o minune!
Îl caută pe Amarilla. Trage cu capul. Hai, Rafael!
Excelent efort și rezistență de la Higuita,
dar nici asta n-a salvat Atlético Nacional
de scorul de 2 la 0 în fața echipei Olimpia din Paraguay.
Olimpia a câștigat primul meci.
SCOR FINAL OLIMPIA-ATLÉTICO NACIONAL: 2-0
După meciul cu Olimpia,
ne-am întors la Medellín să ne concentrăm și să ne antrenăm.
Ne simțeam în stare să schimbăm situația. Asta era limpede.
Primii 5.000 de fani au venit la Bogotá.
Alți 30.000 au plecat din Medellín în convoiul renumit dinainte.
Oamenii ieșeau pe autostradă, ca la un tur ciclist.
Era un punct de întâlnire.
Ne-a întărit că tot orașul a mers la Bogotá.
Nu era vorba de Nacional. Columbia își susținea echipa.
E greu să-ți revii după un rezultat așa dur.
BOGOTÁ, COLUMBIA
RETURUL
Se simte! A venit Atlético!
ATLÉTICO NACIONAL CONTRA OLIMPIEI
Începe meciul, doamnelor și domnilor.
Nacional are două goluri mai puțin.
În prima repriză, trei atacanți au căutat să egaleze,
dar n-am reușit deloc să înscriem.
El Loco era pe val în acea zi.
Chiar și la fazele lui nebunești și ieșite din comun,
își păstra calmul.
Era în spatele nostru și ne spunea să fim calmi.
Nacional încă nu a reușit să înscrie cele două goluri.
În repriza a doua am zis că n-are rost să am mulți atacanți fără să am mingea.
Am scos un atacant și am pus un mijlocaș s-o ia.
Atlético aleargă cu mingea.
Palomo șutează din dreapta.
Miño… Gol!
Ne construiam singuri încrederea în sine
ca să reușim să înscriem în momentul potrivit
și să putem să egalăm.
García are mingea. Pasă cu capul! Bendito cu capul… Palomo! Gol!
Am ajuns la egalitate, 2-2.
S-a ajuns la lovituri de departajare.
S-a ajuns la penaltiuri. O să fie nebunie!
Totul ține de cinci penaltiuri de fiecare echipă.
Jucătorii aveau multă încredere în el.
Știam că are talent la apărat penaltiuri. Credeam în el, nu în Dumnezeu.
Cum te simți când te ia amețeala,
când ești plin de emoții și teamă?
I-am zis lui René: „Almeida o să bată primul penalti. Aruncă-te în dreapta ta.”
Face: „Sigur, Pacho. Și restul?”
Zic: „Alea-s problema ta. Dar pe ăsta fă-mi-l cadou.”
Columbia își ține respirația.
Când a șutat Almeida…
Mare portar!
…René a apărat și am zis c-am câștigat.
Andrés Escobar…
Șutează! Gol!
Șutează… Gol!
Gol!
Alexis șutează! Apără!
Trebuie să egalăm. Olimpia are 4-3 la loviturile de departajare.
M-au pus să bat al cincilea penalti. În ce hal eram…
Dacă ratam penaltiul, eram eliminați.
Mi-era așa de teamă, că nici nu m-am uitat unde șutez.
Ăsta e pentru titlu, René! René pornește…
Cel mai tare gol, René Higuita!
Când i-a venit rândul, a șutat cu măiestrie,
arătându-ne ce și cum și spunând: „Fraților, e greu, dar haideți s-o facem.”
Șutează… Apără!
A fost dureros să văd că ai noștri ratau penaltiurile.
René tot apăra și mi s-a făcut milă de el.
Făcea tot ce putea ca să apere, iar noi tot ratam penaltiuri.
Era stresant, chiar jenant.
Cât putea să-i mai oprească?
Ești foarte agitat în așa situații.
E rândul lui Perea.
Titlul e în mâinile tale, Perea.
Nu puteam s-o dau în bară.
Vine Perea.
Suntem în mâinile tale.
Perea șutează cu dreptul.
Portarul!
Dacă marcam, se termina.
Dar, cum am ratat, am continuat.
Șutează și ratează!
A venit rândul lui Leonel.
Leonel Álvarez la porțile gloriei!
Te rugăm, Leonel! Haide, Leonel!
Cu piciorul drept. Leonel… Da! Da!
Da, gol! Campioni!
Crezi că ai fost jucătorul-cheie azi?
Am fost unul dintre ei, fiindcă echipa a jucat bine.
Nu pot câștiga singur un meci.
Visasem la finală. Visasem să fiu eroul. Visasem să fiu campion.
A câștigat Cupa cu Nacional, apărând patru penaltiuri.
E o noapte glorioasă pentru fotbalul columbian.
Nacional e noua campioană a Americii de Sud.
Prima cupă pentru țara noastră, o țară în conflict.
…era pe canapea
Se scărpina la ouă Și la Nacional se uita
René era Maradona al nostru.
Era un simbol pentru noi. Era totul pentru noi.
Mi-am dat seama ce era René atunci, un idol pentru mulți oameni.
Atunci a devenit și mai celebru.
A făcut multă lume să vadă fotbalul așa cum îl vede acum.
Un sport e o distracție, un mod de a-ți petrece timpul liber,
de a scoate copiii din ghearele infracțiunilor
și a le da o șansă în viață.
Era un puști modest dintr-un cartier muncitoresc,
care ajunsese mare.
Copiii ajung să se întrebe: „El a reușit. Eu de ce n-aș putea?”
Și asta ne face mândri de el. Copiii lui sunt mândri.
E plin de iubire și tandrețe.
E foarte înțelegător.
E iubitor și atent.
E un tată excelent.
Vino, stai aici. Ajută-mă cu poza asta. Haide!
Am avut două vieți.
Viața de lux pe care ne-o oferă el, cu călătorii, cu oameni care îl recunosc,
în care suntem „privilegiați” uneori.
Cealaltă e viața mamei.
Mamei îi place la fermă, la țară, îi plac animalele.
Știi cum e să trăiești în oraș cu un simbol ca ăsta?
Nu ai viață.
Eu prefer liniștea și îl duc mereu în locuri izolate.
Eram prin cartier. Era luna decembrie.
A venit cineva la el și i-a zis: „Fata aia care te salută e fiica ta.”
Andrés avea vreo opt ani, iar Pame avea vreo cinci.
Eram foarte mici.
Eram singur.
Patricia, mama lui Cindy, se despărțise de iubit.
S-au aranjat lucrurile și am ieșit în oraș.
La acea întâlnire a rămas însărcinată cu Cindy.
Dar mie nu mi-a spus niciodată.
Apoi mama ei a murit.
Când a rămas însărcinată mama, i-a spus unei prietene, Nancy.
„Nu e copilul lui Darío, e al lui René.”
A fost secret până când am împlinit zece ani.
Când aveam zece ani, tata a venit pe la noi să ne ureze un An Nou fericit.
A venit prietena mamei, care știa. Face: „Urează-i fetei tale un An Nou fericit.”
A fost șocat.
A doua zi a venit să mă ia, să facem testul de sânge.
A fost pozitiv.
Mi-au schimbat numele de familie. S-a întâmplat foarte repede.
I-am spus imediat lui Cindy că o să mă ocup de ea,
că o să i-o prezint pe Magnolia, o să-i fac cunoștință cu frații ei
și că, atâta vreme cât o să pot, o să lupt să aibă tot ce-i trebuie.
Trebuie să ne asumăm răspunderea pentru acțiunile noastre.
Și, cum o iubeam pe Magnolia, indiferent de cum avea să reacționeze,
trebuia să-i spun.
A fost o surpriză, evident.
Cindy e mai mare decât copiii mei.
Magnolia a reacționat foarte bine. E ca o mamă pentru mine.
- Am luat-o în bagajul de mână. - Era grea.
Lucra în Arabia.
Acolo nu există Crăciunul. Nu au buñuelos sau natilla.
Omul ăsta ne-a trimis cu o valiză cu făină pentru buñuelos și natilla.
- Ne-au dat jos din avion. - Din toate!
Ne-au întrebat dacă sunt bagajele noastre și le-am zis că da.
Ne-au pus să le deschidem.
- Asta aveam. - Amidon de porumb.
Imaginează-ți un om cu zece pungi de-astea în valiză.
Cineva cu așa ceva în valiză… Nu!
Să fie și columbian…
Ne e foarte greu cu cei de la Antidrog, nu?
A fost o experiență…
Noapte bună, Loco! Renato, știi că te iubesc mult.
Te îmbrățișez și te iubesc.
Ai grijă, ține-ți familia aproape. Salutări Magnoliei și găștii. Numai bine!
Uneori mă gândesc la cariera mea sportivă,
la colegii de echipă și la prietenii pe care i-am cunoscut.
Mi-au fost frați, i-am iubit.
Printre ei s-a numărat și Loco.
El Pibe e prietenul meu și o inspirație pentru mine.
Fiecare conversație cu el mă inspiră să-l iubesc,
să-i arăt cât de drag îmi e.
Orice ar spune, sunt de acord cu el.
De ce?
Fiindcă, atunci când spun eu ceva, și el e de acord cu mine.
Nu ne călcăm pe bătături.
Dacă avem ceva de spus, stăm de vorbă între noi.
Dar niciodată în public.
Bun…
N-o zic ca să dau bine.
Nu de-asta! E fratele meu. Îl iubesc.
El Pibe a fost foarte criticat pentru că era un jucător lent.
Dar îi mergea mintea brici.
Nu degeaba e cel mai bun jucător din toate timpurile.
Așa-l consider, cel mai bun columbian.
Faptul că era lângă mine îmi aducea liniște și încredere.
Toată lumea știa că erau mulți mijlocași ofensivi în Columbia,
dar El Pibe era cel mai bun și s-a impus prin ierarhie.
Fotbalul columbian avea jucători foarte buni, dar, din păcate,
nu era respectat la nivel internațional.
Am stat 28 de ani fără să jucăm la Cupa Mondială.
Nu prea înțelegeam de ce.
Aveam talent. Aveam jucători buni.
Dar nu reușeam să trecem de calificări.
Multe lucruri trebuie să se schimbe
ca să visăm să mergem iar la Cupa Mondială.
Federația a venit cu ideea că Pacho Maturana,
antrenor al unui club de succes, putea antrena echipa națională.
Maturana a lăsat Nacional.
Provocarea sa e să califice naționala la Mondialul italian.
Poate că sosirea lui Pacho Maturana, cu echipa Atlético Nacional ca bază,
va readuce speranța.
Sper că e un început bun pentru multe lucruri importante în sport.
Au început să joace bine și să organizeze fotbalul,
cum nu se mai întâmplase.
S-a format un grup de lucru foarte bun.
Ca în toate grupurile de lucru din toate companiile,
rezultatele apar când există empatie între membri.
A avut loc un protest național
în legătură cu decizia lui Maturana vizavi de Nacional.
S-a chemat la rosca paisa.
Parcă ar fi dat tricoul lui Nacional pe cel al naționalei.
Cred că a fost o decizie istorică și importantă.
Atunci a început fotbalul columbian să prindă formă.
I-am adus pe René și Chonto, pe Luis Carlos Perea,
pe Andrés Escobar, León Villa, Leonel…
Nu doar că jucau bine, dar erau și oameni buni.
Aducea pe cine putea sau pe cine voia.
Printre ei era și Valderrama, El Pibe.
A adăugat la grup genul ăsta de jucători.
Maturana mi-a trimis un mesaj prin intermediul lui Bolillo.
„Uitați-vă la fețele celorlalți.
Vom schimba istoria fotbalului columbian.”
Era prima oară când aveam un impact asupra lumii.
În Columbia aveam și fotbal.
Asta a fost marea noastră motivație.
Voiam să transmitem acel mesaj,
cum că există și alte lucruri, în afară de traficul de droguri.
Asta ne umplea de entuziasm.
Într-un final s-a format grupul de lucru,
care a ajuns să joace la baraj contra Israelului.
Columbia n-a mai fost la un Mondial de la cel din '62 din Chile.
Au fost mulți ani de eșecuri și dezamăgiri.
N-am mai jucat pe plan internațional, iar asta e o bună ocazie.
Șansa iminentă și tot mai mare a selecționatei Columbiei
de a reveni în Cupa Mondială după 27 de ani
e subiectul la modă în toată Columbia.
Suntem în direct din vestiarul echipei de fotbal a Columbiei.
TURUL
Întâi am jucat cu Israel, o echipă solidă.
Într-o fază am definit meciul.
Iată-l pe Palomo Usuriaga. Pasează cu dreptul. Te rog!
E la Bendito. Îi pasează lui Palomo. Trage printre picioarele portarului. Gol!
Am bătut Israelul cu 1-0 la noi acasă.
Apoi am mers în Țara Sfântă.
Trebuia să scoatem un egal.
Columbia joacă după-amiază în Tel Aviv.
RETURUL
Columbia-Israel la radio Caracol.
Israelienii au început să joace agresiv.
Ne trebuie un egal.
Higuita face spectacol, încercând să tragă de timp.
S-a terminat 0-0.
SCOR GENERAL
S-a terminat meciul! Columbia ajunge în Italia, la Mondial!
După 27 de ani!
Columbienii sunt fericiți. Sărbătoresc pe străzi.
E o bucurie imensă pentru un popor care a îndurat multe.
N-a fost decât bucurie.
Ce fericire pentru o țară
care nu mai ajunsese la Campionatul Mondial de 28 de ani!
Iar jucătorii de la Atlético Nacional formau baza echipei.
Echipa națională, condusă de domnul profesor Maturana,
a reușit să scrie o pagină memorabilă în istoria sporturilor din Columbia.
La ce se pot aștepta columbienii de la voi în Italia?
Nu la mare lucru. Oricum, o să ne pregătim.
O să continuăm să muncim pentru a mulțumi poporul.
MILANO, ITALIA
CUPA MONDIALĂ DIN ITALIA DIN '90
Italia nu știa ce e Columbia. Habar n-avea.
În ceea ce privea fotbalul, eram o țară de lumea a cincea, nici măcar de a treia.
Fiindcă 28 de ani înseamnă două-trei generații
fără fotbal columbian la nivel internațional.
Când am ajuns la Cupa Mondială,
la o conferință de presă au început să mă întrebe despre traficul de droguri.
Vorbeau despre Pablo Escobar, despre violență.
Le-am zis că nu columbienii inventaseră drogurile.
„Au fost inventate de italieni și de americani.
Voi ați scăpat. Ajutați-ne să scăpăm și noi de ele, în loc să vorbiți prostii.”
N-au mai adus vorba de droguri.
Am jucat cu Emiratele Arabe Unite. Trebuia să câștigăm meciul.
Columbia e complet paralizată.
René Higuita a început să-și facă treaba. Iese din careu și respinge cu capul.
Am zis mereu că echipa e bună. Am început să jucăm.
Álvarez centrează. Lovește cu capul…
Gol!
René o vrea. Camello în centru! Carlos șutează. Gol!
EMIRATELE ARABE-COLUMBIA: 0-2
Meciurile de la Cupa Mondială nu sunt ușoare.
Nu ne-a fost ușor să învingem Emiratele Arabe Unite.
O victorie binemeritată în debutul Columbiei la Cupa Mondială.
Dacă am fi debutat cu o înfrângere,
fără să ne cunoască nimeni, ar fi ieșit altfel.
Asta i-a făcut pe oameni să fie atenți la Columbia,
iar pe columbieni i-a făcut să creadă că era posibil să ne calificăm.
Totul indica faptul că echipa Columbiei avea să se califice în runda a doua.
Meciul contra Iugoslaviei a fost greu.
Nu văzuserăm niciodată clipuri cu jucătorii iugoslavi.
Nu știam cum joacă.
Dar, când i-am întâlnit pe teren,
ne-am dat repede seama cum joacă.
Jucau ca noi, hispanicii.
Grijă la Jozić! Șutează… Gol!
Trebuie să ținem cont de lipsa de experiență
a celor mai mulți jucători columbieni.
Perea comite henț în careu. Atenție!
Arbitrul acordă penalti Iugoslaviei. Ce păcat!
Știu că René o să apere.
René!
René a apărat excelent penaltiul.
Eu și toată Columbia am aplaudat ca la gol.
Niciun alt portar columbian n-a parat la Mondiale.
Parada lui Higuita nu a fost de ajuns.
Trebuie să dăm tot împotriva campioanei, Germania.
Când joci într-un campionat scurt, te întrebi: „Ce trebuie să facem?
Trebuie să câștigăm sau să egalăm ca să avansăm.”
Mai avem o șansă. Se poate întâmpla orice.
Îmi amintesc că am ajuns devreme la stadion,
am coborât din microbuz și am intrat pe teren.
Și nemții veniseră în recunoaștere.
Ne-am uitat la ei și ne-am zis: „Aoleu, ce mari sunt!”
Ambele echipe au ieșit din vestiar în același timp.
Noi jucăm cu crampoane scurte.
Europenii sunt obișnuiți să joace cu crampoane lungi.
Ce zgomot făceau când mergeau!
Se încălzeau, dar ziceai că-s potcoviți, la ce crampoane aveau.
„Pleacă la război?”
Am început să avem emoții.
El Loco vine și face: „Nu-i băgați în seamă!
Lăsați-i să facă scandal, să tropăie. O să câștigăm.”
Și a avut dreptate.
Nu aveam să ne lăsăm învinși de zgomotul lor.
L-au faultat grav pe El Pibe la o fază.
S-a plâns la Leonel: „Îi lași să mă omoare? Când îi lovești?”
La următoarea fază, Leonel s-a aruncat la Lothar Matthäus, mai să-l rănească.
Nemții s-au dus la arbitru și ne-am dus și noi.
Asta ne-a pus pe jar.
Am început să jucăm pe bune.
René îi inspira pe toți. El reprezenta calmul.
A ieșit să respingă de câteva ori. Restul: „Ne facem treaba. Să ne distrăm!”
René a respins o minge din fața lui Klinsmann.
Klinsmann era mult mai înalt decât el, dar i-a furat mingea.
A aruncat mingea peste el.
Am râs. A fost un adevărat spectacol.
Ne-am zis: „Omul ăsta e neînfricat!”
René ieșea ca nebunul din poartă, dar avea un motiv.
Era un mesaj pentru ceilalți:
„Dacă eu ies tocmai de acolo, voi de ce nu faceți la fel?”
El Pibe zicea: „Mi-era rușine când ieșea René.
Parcă-mi zicea: «Dă-i drumul!»
Eu nu atac, deși pot, dar atacă nebunul ăsta pletos.”
„Dacă El Loco iese, eu nu pot să-i dau urechi cuiva?”
Asta îmi transmitea.
Echipa a ratat nu mai puțin de 15 ocazii de a înscrie.
Am avut cele mai mari ocazii să înscriem.
Și, într-un minut, totul s-a schimbat.
Echipa germană are mingea.
Au mingea. Atenție!
Au drum liber și pot înscrie.
Gol!
Nu pot să cred că au înscris cu două minute înainte de final!
Pierdeam într-un mod absolut nedrept.
Columbia e la mijlocul terenului. Bendito înaintează.
El Pibe preia mingea.
Apoi Valderrama a preluat balonul și i-a pasat lui Rincón.
Cu dreptul. Hai, Columbia!
Mingea ajunge la Rincón. O atinge Bendito. Pibe… Rincón o vrea.
Gol!
Am egalat la ultima fază.
Columbia-Germania a fost un meci pe care vrei să-l joci mereu.
Rincón! Columbia, 1…
A fost cel mai aplaudat gol din istoria noastră.
Columbia!
A readus dreptatea în meci.
Cu acel egal, Columbia a ajuns prima oară în optimile de finală ale Cupei Mondiale.
Nimeni nu credea că e posibil. A fost foarte palpitant.
Nu țin minte să fi văzut vreun meci mai bun al naționalei.
Și am văzut multe meciuri.
La cum l-a trăit țara,
dacă n-a fost cel mai bun meci, atunci a fost cel mai interesant.
La cât a suferit la ultima fază a meciului,
Columbia termină la egalitate cu Germania,
ajungând în optimile Cupei Mondiale pentru prima dată în istorie.
Ne amintim de Higuita în meciul cu Germania și în multe altele
fiindcă simpla lui prezență
făcea mai multe lucruri pentru jucători, pentru lumea interioară a meciului,
pentru rivali și spectatori, pentru lumea exterioară, pentru orice.
CAMERUN CONTRA COLUMBIEI
COLUMBIA, CEA MAI TARE
Higuita!
TOȚI PENTRU UNUL, HIGUITA PENTRU TOȚI
Am ajuns acolo și îmi amintesc că tipii din Camerun se uitau la noi
ca atunci când te uiți la cineva pe care-l admiri.
Se uitau la columbieni
fiindcă tocmai făcuseră un egal cu Germania
și ajunseseră la știri pentru cum reușiseră.
Camerunezii mai că le cereau autografe.
Și Camerunul avea o istorie.
Câștigaseră primul meci cu Argentina. Aveau o echipă grozavă.
Aveau mai multă experiență ca noi.
Noi doar ne bucuram
că jucam pe un teren care arăta ca o masă de biliard.
Am jucat bine.
Închideam mult spațiul, dezvoltam faze și țineam mingea.
Am jucat bine. A fost un meci spectaculos. Și am ajuns în prelungiri.
După 90 de minute, scorul era 0-0.
Pacho face: „Trebuie să câștigăm meciul ăsta.”
La Cupa Mondială din Italia din '90, începeam să devin un simbol.
Asta până a apărut Milla.
Țineau leul bine ascuns.
Era cel mai în vârstă jucător din echipa lor și de la Mondial.
CAMERUN-COLUMBIA: 1-0
Fotbalul se joacă acum, nu mai târziu.
Pierdeam, era 1-0.
Știți vorba aia: „Ori egalăm, ori ne dau cinci.”
Am zis că o să egalăm.
Higuita e departe de postul lui de libero. Caută cu încredere…
Eram liberoul echipei.
A ajuns mingea la mine și i-am pasat-o lui Luis Carlos Perea.
O atinge și pasează în dreapta.
Nu, Higuita, nu! Gol!
CAMERUN-COLUMBIA: 2-0
Eu eram în dreapta.
Când mi-a pasat El Loco, l-am văzut pe Roger venind.
Cum nu controlam mingea, i-am pasat-o lui El Loco,
însă nu cum trebuia, la rasul solului.
N-am avut încotro, am driblat.
El Loco a încercat o rabona,
fază pe care o făcea el mereu, pasând mingea prin spate.
Dar Roger se apropia ca trenul.
Nu era nicio problemă dacă încasam trei-patru goluri.
Dar a apărut Redín.
Mai sunt patru minute. Valderrama ar putea șuta.
Doamne ajută! Gol!
Gol! Redín înscrie!
CAMERUN-COLUMBIA: 2-1
A jucat bine și a pariat tot pe o fază.
- Era în joc Cupa. - A riscat…
A făcut totul bine, dar le-a servit Columbia. Păcat!
N-a dat absolut nimeni vina pe el.
I-am fi reproșat dacă ar fi jucat altfel.
Golurile sunt rezultatul unei structuri. Nu le consideram greșeli individuale.
Structura a dat greș.
Îmi amintesc că eram cu René în ziua de după meci.
Am început să vorbim despre fază. Face: „Lucho, am greșit.”
Zic: „Nu, eu am greșit.”
La conferința de presă a făcut așa. Zice: „Plec.”
Când se descurca bine, tăcea. Când nu-i ieșea, venea și zicea: „Plec.”
Ce urmează în viața lui Higuita? S-a tot discutat despre meciul cu Camerun.
Lumea nu e prea mulțumită.
Da, am făcut o greșeală, dar e omenesc să greșești.
Așa cum accept laudele, accept și criticile.
Și-a asumat toată vina.
Trebuie să-ți înfrunți greșelile. Idolii așa făceau.
N-a zis că a fost vina echipei sau a lui Luis Carlos.
Ne păstrăm până la moarte bucuria de a juca fotbal.
HIGUITA, MEREU NR. 1
HIGUITA, CEL MAI BUN
Te iubim! Te iubim, Higuita!
Suntem mândri de echipa Columbiei și de Higuita.
În cele patru meciuri jucate,
Higuita El Loco a făcut FIFA să creadă că ar putea aduce o schimbare.
Portarii luau mingea în mână când primeau pasă.
René Higuita a făcut Federația Internațională să-și revină,
să schimbe regula de dragul fotbalului.
La Cupa Mondială din Italia din '90
s-a pierdut cel mai mult timp,
mai ales cu pasele constante de la jucători la portar.
Când au văzut că începusem să joc,
s-au întâlnit și au zis că portarul poate juca.
De aceea i se spune Regula lui Higuita.
Asta rămâne în urma mea.
Mă bucur și sunt mândru
că fotbalul include acum această regulă.
La ce a dus asta? Azi e inutil un portar care nu-și folosește picioarele.
S-a vorbit mult despre echipa Columbiei de la Mondialul din Italia.
Era ca a Argentinei din '86 sau ca celebra Portocală Mecanică.
Deși n-a câștigat Mondialul în '90,
a fost o echipă relevantă, care a impus un stil.
UN AN MAI TÂRZIU
La aproape o lună de la anunț,
Pablo Emilio Escobar Gaviria, capul cartelului Medellín,
unul dintre cei mai căutați bărbați, s-a predat justiției.
După transferul la închisoarea La Catedral și zece zile de arest,
Pablo Escobar a primit o vizită-surpriză de la idolul René Higuita.
Îmi amintesc că am trecut pe lângă gardieni,
le-am arătat autorizațiile necesare
și am rupt-o la fugă,
ca să nu-i las să aștepte pe cei din mașină.
Dacă am fost la La Catedral, o să merg și la La Modelo, și la Bellavista.
Am fost și la biserică, și la discotecă.
Am fost în multe locuri.
De ce? Fiindcă sunt un idol, o persoană cunoscută.
Dacă sunt invitat undeva, nu pot refuza.
Când am plecat de la La Catedral,
un jurnalist m-a întrebat
dacă sunt prieten cu Pablo Escobar.
I-am zis că da.
Asta i-a făcut viața foarte dificilă.
Cred că nu e nimic ciudat și nu datorez nimic nimănui.
Voi, jurnaliștii, creați știrile.
Voi reparați sau distrugeți imaginea țării noastre.
- Ce face dl Pablo? - Din fericire, foarte bine.
Înainte ca Pablo Escobar să ajungă baron al drogurilor,
fusese congresmen.
Era în campanie. Atunci l-am cunoscut și eu.
Când nimeni nu recunoștea, am zis că suntem prieteni.
Adevărul e că mulți îl abordau pe fratele meu din interes.
Dar René era complet diferit de toți prietenii lui.
Prietenia dintre René și Pablo a fost foarte simplă.
A fost prietenie și atât.
Nu era nimic ciudat sau straniu la ea.
Cel mai mare traficant de cocaină încă nu a fost prins după evadare.
A dispărut Pablo Escobar?
Lucrăm din greu la caz și ne așteptăm la rezultate pozitive.
Când am evadat din închisoarea La Catedral,
René era o persoană specială.
René îi ajuta pe toți.
Așa că au apelat la René ca să medieze situația
cu fata.
LA 30 DE ZILE DUPĂ RĂPIRE
Am plecat de la întâlnire
și, dacă nu mă înșel, după vreo lună,
am primit un telefon.
M-am dus să mă întâlnesc cu tatăl a cărui fiică fusese răpită.
Pe atunci se foloseau casete.
Înregistraseră apelul dintre răpitori și familie.
Vrem pe cineva de încredere. Eu în tine n-am încredere.
Răpitorii nu voiau să discute cu tatăl, care a zis:
„O să ne ajute Higuita să rezolvăm.”
De astăzi îmi faceți legătura cu el.
O să-i dăm noi de cap.
Dacă văd un polițist pe lângă casa ta, știi ce o să pățească fata.
Era mai ușor să găsim o soluție așa,
fără a pune în pericol fata dacă…
anunța autoritățile sau se răzbuna.
Cred că de asta m-a sunat, ca lucrurile să fie făcute în liniște.
Aveau garanția că n-o să meargă la poliție,
că n-o să spună nimănui, fiindcă voia să o protejeze pe fată.
Face: „O să mă implic, iubito. Nu pot ignora situația asta.
M-am pus în locul lui. Dacă erau copiii mei?”
Am luat banii, i-am pus în mașină și am plecat acasă.
În ziua aia m-a însoțit un băiat care lucra cu mine
și conducea un taxi.
Cred că eram în oraș, dar nu știu sigur.
Nu știam unde sunt. Nu știam ce e în jur.
Cred că eram în Medellín,
fiindcă eram într-un cartier, într-o casă modestă.
În acea lună n-am putut să vorbesc cu familia mea.
Ascultam mult la radio, poate auzeam ceva despre mine la știri.
Numărul morților din Columbia în lupta împotriva drogurilor a fost foarte mare.
Doi miniștri ai justiției, trei candidați la președinție,
150 de judecători, 24 de jurnaliști…
Nu știam câți erau, ce făceau sau dacă stăteau afară de pază.
În fiecare zi mă temeam că o să-mi facă ceva,
că o să mă abuzeze, că n-o să scap cu viață.
Mi-era frică zi de zi.
Vineri, pe la ora cinci, după ce mi-au dat banii,
au început să mă sune, să vadă ce făcusem.
„Unde e fata?” Și tot așa, până la patru sau cinci dimineața.
Când au venit cei patru băieți după banii pe care-i aveam acasă,
am întrebat de Marcela.
Mi-au spus că trebuie să am încredere în ei.
Dar Marcela nu apăruse.
Așa că mă tot întrebam cum o să facem.
Într-o sâmbătă, pe la ora 13:00, tipul care rămăsese
primește un telefon și face: „Haide!”
Când a plecat, eram foarte agitată.
Ce avea să se întâmple?
În acele clipe nu te aștepți la ceva rău.
Hai, fetițo!
În ultima zi, după o lună, pe 29 mai 1993,
m-au grăbit, să-mi spună să plec.
Am plecat fără să fac baie, în haine zdrențuite.
M-au urcat în mașină.
Unde mă duci?
După câteva ture prin Medellín,
când m-am dat jos mi-au zis să mă duc la altă mașină,
parcată în fața noastră.
N-am apucat să întreb ce și cum. Am mers. Am mers și am tot mers.
Ne-am oprit în campusul universității.
Când am parcat, studenții s-au adunat în jurul meu, să-mi ceară autograf.
Dădea autografe altor copii.
Marcela face: „René!” Zic: „Stai puțin.”
S-a uitat la mine și a zis: „Am treabă, dau autografe.”
Eu sunt!
„René, sunt Marcela.”
Credeam că vrea autograf, dar era Marcela.
Când i-am zis cine sunt, a luat-o razna.
M-a urcat imediat în mașină.
Era și el speriat. Precis eram amândoi speriați.
De acolo a condus ca nebunul până acasă, la părinții mei.
A urcat pe trotuar, a trecut pe roșu… Era îngrozit și emoționat.
Pe drum l-am întrebat de ce venise el.
Mi-a zis că ne face o mare favoare
și că tot ce voia el atunci era să mă ducă acasă cu bine.
Într-atât încât, când am dat de o rudă de-a mea
și i-am zis să oprească atunci când am văzut-o,
a făcut: „Să opresc? Ești nebună? Te duc direct acasă.”
Am ajuns acasă și de atunci încolo ne-am bucurat mereu să ne vedem.
Îmi făcuse o mare favoare. Mă adusese teafără acasă, la părinții mei.
Acasă dăduseră ditamai petrecerea. „Ne-a fost dor te tine, Marcela!”
Îmi amintesc că la petrecere au început să vorbească
despre favoarea pe care le-o făcusem.
Le-am zis că mă mulțumesc cu petrecerea.
Nu-i ajutasem pentru bani.
„E ceva simbolic din partea familiei, drept mulțumire.”
N-am vrut.
Mi-au zis de la început: „Nu ne refuza!”
Mi-au dat 50.000 de dolari.
Ni s-a părut ceva normal și am zis că n-o să existe nicio urmare.
Toate bune până atunci.
Dar în aceeași zi am primit un telefon de la procuratură.
Îl căutau.
De ce te acuză? Care sunt acuzațiile?
Nu știu. Întrebați-l pe procuror, vă spune cu plăcere.
René, te simți nevinovat?
Atunci ne-am făcut griji.
El credea că intră, prezintă versiunea lui
și apoi gata.
Dacă vă referiți la acuzațiile și arestarea lui Higuita,
a fost săvârșită ca răspuns la un ordin judecătoresc
emis de Parchet astăzi.
Într-o zi plecaserăm din oraș pe motive de siguranță
și am văzut la știri prin ce trecea.
Fusese reținut.
Îl duceau în arest ca pe cel mai mare criminal din lume.
Presa nu înțelegea și nu știa ce se petrece.
Îmi amintesc foarte bine că s-a spus că el mă răpise.
Au trimis două elicoptere să mă ia la Bogotá.
În Bogotá am fost primit de un convoi de 20 de mașini.
La știri se spunea că eu eram răpitorul, nu intermediarul.
Mi-au făcut un montaj
mai ceva decât celui mai mare baron al drogurilor din Columbia.
Când am văzut la știri
că fusese luat cu cătușe,
am suferit mult, fiindcă…
Nu era infractor.
AICI INTRĂ OMUL, NU INFRACȚIUNEA
Deci nu e adevărat că s-au găsit cecuri și documente
care îl leagă de traficul de droguri?
Nu în procedurile de azi.
Cred că voiau să-l intimideze să toarne, în caz că știa unde e Pablo Escobar.
Un senator de atunci,
cel care dăduse legea 40,
face: „Anchetați-l pe René Higuita. Știe unde e Șeful.”
CĂUTAT
Legea 40 stabilea că orice persoană
care beneficia economic, direct sau indirect, de pe urma unei răpiri
ajungea la închisoare.
Cealaltă abatere consta în a avea informații despre o răpire
și a nu informa autoritățile, lucru considerat infracțiune.
Când respectarea legii
implică punerea în pericol a vieții și libertății propriei persoane,
nu se mai impune respectarea ei.
Mi-au spus să-l predau pe Pablo, ca să nu ajung la închisoare.
Au început să mă trateze urât.
Mă făceau albie de porci și îmi ziceau că o să putrezesc după gratii.
L-au șantajat și poate l-au și torturat, dar nu a povestit.
Înainte să-l ducă la Bogotá încătușat, cu camere de filmat, cu elicopterul,
de parcă ar fi fost un infractor capturat o dată în viață,
l-au torturat într-un oraș de lângă Medellín.
JOSÉ PRAOLINI, PRIETENUL LUI RENÉ
Îi ziceau: „Spune-ne unde e Pablo și îți dăm drumul.”
Poate nu mă credeți, dar negociau cu mine.
Se târguiau pentru Pablo Escobar.
Mi-au propus să li-l dau pe Pablo ca să nu fiu acuzat.
La început i-am luat și pe copii o dată sau de două ori.
Mediul nu era…
Era greu.
Mi-a spus să nu-i mai aduc. „O să-i văd când ies de aici.”
Am amintiri vagi de la intrarea în închisoare.
Un ofițer mă ducea în brațe și mama intra pe altă ușă.
Plângeam fiindcă mă despărțiseră de mama. Credeam că o să mă ia poliția.
Au fost nouă luni complicate,
mai ales pentru mama și pentru tata,
pentru bunica lui, cea care a suferit cel mai mult când l-a văzut așa.
Îl crescuse ca pe copilul ei.
Țin minte că la închisoare…
Bunica lui l-a vizitat în închisoare și a leșinat.
N-a suportat să-și vadă nepotul în situația aia.
Mi s-a părut foarte nedrept.
Când l-am vizitat la închisoare, am început să plâng.
Când să plec, face: „Mă duc să joc fotbal.”
Zic: „Cum o putea? A jucat peste tot, la Mondial, în cupe…”
Face: „O să joc fotbal cu toți din închisoare.”
Toți îl vorbeau de rău pe René, spunând că face trafic de droguri.
Pentru noi, prietenii lui, a fost o situație foarte dificilă.
Poporul, toți columbienii cereau să fiu eliberat.
Țin minte că am devenit și mai apropiați,
la Nacional, la nivelul țării, ca să nu mai zic de echipa națională,
pentru că tot ceream să fie eliberat și știam că e închis pe nedrept.
Făcea parte din noi.
Era ca un membru al corpului nostru,
al echipei.
Aveam și alți portari, nu asta era problema.
Dar portarul nostru era René.
Asta ne-a împiedicat să-l avem cu noi în rundele de calificare.
Columbia joacă pentru calificare la Cupa Mondială din SUA.
Un egal cu Argentina e suficient pentru calificare.
Salutări columbienilor! Ne imaginăm că întreaga țară e paralizată.
Singura absență pe care o simte echipa
e a idolului René Higuita, încă închis, care va rata și acest meci decisiv.
Eram convinși că nu aveam să pierdem de când am ajuns la Buenos Aires.
Eram convinși că aveam să ne calificăm, fiindcă un egal ar fi fost de ajuns.
Argentina putea să nu se califice. Maradona era în tribune.
Meciul era foarte tensionat.
Jucătorii s-au declarat împotriva arestării lui René
și cer eliberarea lui.
Nu joacă doar pentru țară,
ci și pentru prietenul, colegul și idolul lor.
Columbia!
Da! Columbia! Gol!
Gol!
Uimitor!
Gol!
Da, gol! Gol!
Columbia-Argentina, 5-0.
Columbienii sunt chemați din nou.
Spectatorii îi strigă. Îi învăluie în aplauze.
Aplauze de entuziasm, aplauze pentru măreție
în această calificare dramatică.
Domnilor, Columbia merge în Statele Unite!
Aș vrea să felicit echipa națională a Columbiei
pentru ce a făcut pentru țară.
E cel mai mare triumf sportiv din istoria Columbiei.
A venit Luis Carlos și m-a îmbrățișat. Mi-a dat jos căștile în direct.
Toate posturile de radio și de televiziune din țară
și din lume ne-au preluat transmisiunea.
În toate meciurile câștigate în calificări am cerut eliberarea lui Loco.
Așa am făcut.
Pentru familiile noastre,
pentru René Higuita.
René!
Primul lucru făcut de băieți când au intrat în vestiar
a fost să se îmbrățișeze și să strige: „Libertate pentru Higuita!”
Higuita!
Primul lucru pe care l-am făcut a fost să cerem eliberarea lui René.
Am scandat, strigând din toată inima.
O ovație grandioasă
pentru René Higuita!
Libertate!
Nu l-au eliberat, dar știau ce le cerem.
I-am adus și un omagiu în același timp.
Merita să fie cu noi, el era acel grup.
Higuita!
Libertate!
ÎN DIRECT, STADIONUL „EL CAMPÍN”.
DOUĂ LUNI MAI TÂRZIU
Dragi columbieni,
acum câteva ore
am primit confirmare de la Ministerul Apărării
în legătură cu decesul traficantului Pablo Escobar,
ucis de echipa de căutare.
POLIȚIA COLUMBIANĂ L-A UCIS PE PABLO ESCOBAR GAVIRIA
ȘEFUL CARTELULUI MEDELLÍN, RĂPUS LA 16 LUNI DUPĂ EVADAREA DIN ÎNCHISOARE
În toate ziarele se scrie despre eliberarea lui René Higuita.
Se pare că apelurile idolului și ale columbienilor au fost ascultate.
Toată mass-media…
Idolul René Higuita ar putea fi eliberat lunea viitoare.
S-a confirmat că René Higuita va fi eliberat lunea viitoare?
După ce plătim cauțiunea, care ajunge la o sută de salarii, o sumă mare.
Luni, la Medellín, vom strânge suma și sperăm
că luni după-amiază sau cel târziu marți René se va întoarce în Medellín.
Procurorul De Greiff nu voia să-mi dea drumul.
Într-un final urma să fiu eliberat pe 29.
Ca să arate că el era șeful, m-a ținut închis până pe 1.
Trăiască libertatea, René!
E o lege neconstituțională. Constituția nu poate fi încălcată așa.
Vreau să capete claritate problema legală și legea existentă.
Crezi că s-a deteriorat imaginea ta internațională?
Nu, sunt văzut și mai bine.
Nu oricine și-ar da viața sau ar sta după gratii pentru o acțiune umanitară.
A fost un an pierdut, pe care copiii nu l-au împărțit cu tatăl lor.
Dar a fost eliberat.
E imposibil de explicat. Suntem foarte fericiți.
Se bucură și columbienii, care chiar îl iubesc.
Procesul a continuat
și acum nu mai am probleme cu legea.
Am fost declarat nevinovat.
Spune că e o ființă perfect imperfectă.
Tot ce l-a făcut să fie ceea ce e azi a fost un lanț de greșeli.
Mă pun în locul lui, gândindu-mă de ce a fost închis,
și îmi zic: „Așa e tata.”
Nu cred că și-ar schimba acea parte a vieții, a poveștii lui,
pentru că gestul ăla îl face cine e.
Și știu că ar face din nou asta.
Acum, că știi legea,
dacă te-ar ruga cineva să-l ajuți fiindcă i-a fost răpită o rudă,
te-ai mai implica?
Știu legea, dar aș face-o din nou.
Dacă vrei să salvezi o viață, să aduci bucurie într-un cămin…
Nu cred că aș ezita.
A intrat la închisoare fiind într-un fel anume
și a ieșit neschimbat de acolo.
Indiferent de comentarii,
René Higuita continuă, abătut, pe terenul de antrenament.
S-a întors la fotbal la fel de mare, fără complexe.
L-au insultat și i-au zis diverse,
dar el nu a reacționat niciodată.
S-au adunat toate variabilele ca René să nu meargă la Mondialul din '94.
I-a fost imposibil să aibă nivelul fizic necesar după nouă luni de închisoare.
Nu putea să se antreneze sau să concureze.
Mâncarea nu era potrivită pentru un sportiv de performanță.
Nu a ajuns la Mondial în '94,
dar în acel an a câștigat turneul columbian cu Atlético Nacional.
CAMPIONATUL COLUMBIAN FINALA DIN 1994
ATLÉTICO NACIONAL CONTRA INDEPENDIENTE MEDELLÍN
Am intrat pe teren oarecum furios.
Asta mi-a dat mai mult curaj și s-a văzut în joc.
Îl lasă pe Alexis. Înscrie, Alexis!
E în careu. Juan Carlos!
Pe acel teren am câștigat titlul din '94.
Pentru mine e o mare recompensă.
E un cadou pe care vreau să-l împart cu prietenii.
Cu familia, care a suferit.
Anul 1994 a fost unul excelent pentru René Higuita, mai ales în sport.
A câștigat primul său titlu în liga columbiană cu Atlético Nacional.
Anul 1995 începe mult mai pozitiv pentru portarul columbian René Higuita.
Ce ziceți de revenirea lui René Higuita la națională?
Mi se pare normală.
E un jucător bun, un portar care a demonstrat cu Nacional
că e din nou în formă.
- Cum vă simțiți? - Foarte bine.
E ca și cum am ajunge într-un loc necunoscut, nou,
dar avem mentalitatea drumurilor deja parcurse.
René a avut mereu oportunități,
dar nu din întâmplare, ci fiindcă adesea și le-a creat el.
Am filmat o reclamă pentru un suc.
Era o parte în care jucam cu niște copii.
Eram în poartă,
iar un puști a preluat mingea cu pieptul și a făcut o bicicletă.
Și mi-a venit ideea să fac și eu o bicicletă pe dos.
A fost inspirație divină.
De-atunci, când eram în poartă,
înainte de meci, băieții trăgeau în mine,
iar eu făceam „scorpionul”.
După doi ani, îmi ieșea perfect.
Atunci am decis
că o să-l fac.
Unde? Oriunde avea să se șuteze în mine.
Fie în Castilla…
fie pe Wembley.
LONDRA, ANGLIA
Pentru naționala Columbiei,
e un spectacol internațional important pentru fiecare jucător.
MECI AMICAL INTERNAȚIONAL
ANGLIA CONTRA COLUMBIEI
Soarta a vrut ca, în templul mondial al fotbalului, cu naționala Columbiei,
un englez să șuteze mingea de care avea nevoie.
A fost perfectă.
Mingea venea la fix.
Higuita respinge!
Ce nebunie!
Ireal!
Dumnezeule!
O manevră incredibilă!
Ar putea fi un fault…
Am zis că am feștelit-o.
Mereu mă făcuseră clovn, iar eu demonstrasem că au dreptate.
Și El Pibe era îngrijorat că o să fiu certat.
După prima repriză, am zis: „O să iasă urât.”
Așteptam să vină Bolillo, antrenorul.
Și a intrat Bolillo.
Am ajuns în vestiar și i-am zis:
„Să nu-mi mai faci asta, că mi s-a făcut inima cât un purice.
O să mă omori.”
Nu știu dacă a râs, dar a zis: „Stai liniștit, că nu mai fac.”
A fost spectaculos. Pe urmă mi-a plăcut să văd și să revăd faza.
Au șutat direct pe mijloc.
Mi-am zis că nu e nicio problemă. Tușierul a ridicat steagul.
Când am făcut scorpionul și mingea a ieșit, a lăsat steagul în jos.
A ieșit o fază strălucită.
„Jucați!”
Faza nu a fost invalidată, dar ce a făcut René Higuita…
A fost lucrarea Domnului, fiindcă a ieșit perfect.
Cel care lasă o urmă în viață, dar mai ales în acest sport,
nu e neapărat cel mai bun jucător,
nu blochează cele mai multe mingi, nu înscrie neapărat cele mai multe goluri.
E cel care face lucruri maiestuoase, la care nu se așteaptă nimeni.
Așa era René Higuita.
ÎN 2009, DUPĂ CE A JUCAT LA 14 ECHIPE ÎN 23 DE ANI, A MARCAT 43 DE GOLURI
ȘI ȘI-A REPREZENTAT ȚARA TIMP DE 12 ANI,
HIGUITA S-A RETRAS DIN FOTBALUL PROFESIONIST
A sfârșit în echipa lui de suflet.
Nu la nivel profesionist,
dar s-a retras din fotbal când era la Nacional.
De câțiva ani face parte din echipa tehnică a echipei Atlético Nacional.
Văd tot ce e bun în René.
Poate are ceva ce nu le place altora, dar mie îmi place tot.
René e ca fericirea pe care o simt adulții când copiilor lor le merge bine.
Iar lui îi merge bine.
Nimeni nu-i poate lua dragostea pentru cartier, pentru prieteni.
Băieți!
- Bună seara! - Bună seara!
Ce faci, puștiule?
René nu pleacă niciodată din cartier.
Prietenia e cea mai importantă. El ne-a învățat să fim prieteni loiali.
- Nu-i așa? - O să-mi dea lacrimile.
Am multe anecdote de genul: „Hai să mergem undeva!”
Dacă vine și René, ne sprijină toată lumea.
Își anulează întâlnirile ca să vină cu noi.
Majoritatea prietenilor mei sunt din cartierul meu.
Sunt oameni de calitate, oameni care mă iubesc.
Ar fi nerecunoștință să uiți de unde ești.
Faptul că e o persoană autentică îl face și mai mare.
René Higuita e un exemplu de urmat.
Nu spun asta doar fiindcă sunt fiul lui, ci și fiindcă sunt columbian.
Se concentrează pe îngrijirea familiei. Familia e prioritatea lui.
Nu e nimic mai presus de familia lui.
Andrés spune că seamănă mult cu tata la prima împărtășanie.
Se uită la multe clipuri cu tata. Face: „Uită-l pe bunicul!”
Îmi iubesc mult puișorul. Îl iubesc pe René.
Ador cine e ca om. N-aș schimba esența aia.
Modestia lui. Cred că toți l-am moștenit la asta.
Și partea umană pentru care e cunoscut.
Încercăm să ne bucurăm de fiecare zi.
Nu știe ce a făcut pentru mine și familia mea.
Nu știe ce important a fost.
Avem aceeași zi de naștere. E o coincidență că suntem așa apropiați.
Am un fiu de zece ani care adoră fotbalul.
El știe povestea mea, dar nu știe cine e eroul principal.
O să-i spun când o să mai crească, normal.
Foarte puțini oameni din lume au reușit să ajungă atât de ușor de recunoscut.
Cred că a lăsat o moștenire,
nu doar țării noastre, nu doar familiei lui,
ci întregii societăți.
Higuita păstrează mingea!
Când jucam fotbal, cel mai prost jucător sau cel gras era trimis în poartă.
René Higuita a oferit mândrie și statut postului de portar.
René e una dintre cele mai mari legende ale fotbalului mondial
și cea mai mare a celui columbian.
Subtitrarea: Alexandra Țone