Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
«Це був кінець 90-х.
Нам не було навіть 16 років,
і вже тоді мій кузен Лоренсо був божевільним на всю голову,
як сказала б моя мама.
Ми мали сходити в кінотеатр на якийсь бойовик.
Я щойно переїхав у Гвадалахару з Лос-Альтос,
і кузен привів двох друзів,
аби представити мене й обговорити бізнес-ідею».
Поле для гольфу. Земля належить тестю брата друга.
Проєкт представимо у Клубі промисловців.
Єдина біда - вода. Але в нас є племінник директора служби водних ресурсів Халіско.
Він отримає свою частку, коли знайдемо інвестора з рештою грошей.
То йдемо дивимося фільм чи ні?
Ні, у мене є краща ідея.
Боже, так! Стільки соку!
В Іспанії так дивно розмовляють. «Стільки соку, друже!»
Гаразд, придурки. По п'ять хвилин, а інші чекають в іншій кімнаті.
- Добре? - Стривай!
Хай кожен вибирає собі частину.
Я перший, бо я в себе вдома.
- Заходь. - Привіт.
Привіт, доброго ранку.
Є хто вдома?
Привіт!
Я прийшов лагодити лампу.
- Привіт. - Привіт.
- Іди за мною. - Гаразд.
А знаєш, у тебе розкішний член.
Ближче.
Так.
Я не проситиму нікого мені вірити.
Вале!
- Що? - Ми їдемо до Барселони!
- Що? - Я отримав стипендію!
- Та ну? - Так!
- Та ну! - Серйозно!
Мої вітання!
ПЕРЕД ТИМ, ЯК ПОЇХАТИ ВДВОХ ДО БАРСЕЛОНИ,
Я ПОЇХАВ У ГВАДАЛАХАРУ, ЩОБ ПОПРОЩАТИСЯ ЗІ СВОЇМИ БАТЬКАМИ.
КОЛИ ВОНИ ПРИЇХАЛИ ПО МЕНЕ, МОЯ МАМА…
- Обережно! - Бачу, бачу.
- Ти оплатив стоянку? - Платити треба на виїзді.
- То для чого ці автомати? - Тату, якщо хочеш, я вийду й заплачу.
Пусте, синку.
Можна платити й в автоматах, і на виїзді.
Та й автомати не дають решти.
А як там Вале?
- Добре, тату. Чудово. - Супер.
Вона лишилася замкнути дім і все таке, але вона передає вам вітання.
- Обійми її від нас. - Угу.
До речі, знаєш, хто там ще є?
Донька моєї подруги Лурдес.
Учиться на шеф-кухарку. Її звати Паола.
Ми домовилися зв'язати вас двох.
Синку, я не знаю, що це таке,
але щось підказує мені, що ти не повернешся.
- Мамо. - Чесно. Ні, ну я сподіваюсь, так і буде.
Якби ж ти лишився там й облаштовував своє життя!
Якби ж ти отримав прекрасну роботу в університеті!
І став професором. Уяви собі!
- Так, було б добре. - Прекрасно.
Побачимо.
- Ця ванна робоча? - Начебто.
Мусила викликати сантехніка, якого порадив мій брат,
ти ж знаєш, який твій тато.
Інший сантехнік хотів його обдерти. Казав, що треба замінити мільйон труб.
Ну але
це не так.
В іншій ванній кращий тиск. Якщо хочеш, мийся там.
Чудово, мамо. Дякую.
Гаразд. Іду приготую салат.
- Добре. - І замовлю свіжі напої.
Я швиденько.
Привіт, котику. Я вже приїхав.
Розпаковую речі в батьків. Вони забрали мене з вокзалу.
Вони цілими днями цілуються. Без упину.
Пообіцяй, що ми не будемо такими.
Я передзвоню. Кохаю тебе.
Дуже навіть можу собі уявити, коханий.
Я збираюся на енчіладу з татом і Наєлі.
Ще наберемося, добре?
Кохаю тебе.
Хуанпо, синку. Ось ти де.
Це Лоренсо.
Він не зміг прийти, але хоче поговорити, поки ти ще є.
Ти не відповідаєш на його повідомлення.
Ну добре.
Дякую.
- Як справи, кузене? - Як ти там, гівнюку?
Треба поговорити, перш ніж ти полетиш.
Є цікавий проєкт. Познайомся з моїми партнерами.
- О котрій ти завтра вільний? - Не знаю, чи зможу.
Не будь таким вилупком, Хуанпісе. Ми родина.
Та й це займе не більше пів години.
- Може, приїдеш до нас? Ми тут усі разом. - Та яке, ти що?
Може, ми й родина, але махав я на ті обіди.
- Завтра маю купити книжку, піти в банк… - Пів години, старий! Ти не пошкодуєш.
Тим паче, що стипендії тобі там мало на що вистачить.
Життя в Європі дороге.
Можна дещо спитати?
«Інструкції, як жити в Мексиці». Є така?
Як та, яку ти тримаєш?
Так, але я шукаю дешевше видання,
щоб підкреслювати й…
Ні, є лише така.
Ясно. Спасибі.
Агов. Ти кузен свого кузена-рагуля?
- Ні. - Не жартуй зі мною.
Ти це, ти. Дивись.
Ходімо.
- Куди? - До твого кузена довбаного.
Мені треба за це заплатити.
Іди.
- Доброго дня. - Вітаю.
Іди.
Це твій кузен?
Каже, ти їдеш у Барселону на магістратуру. Це правда?
Відповідай, лайдаку.
Один не затикається, а інший язика проковтнув.
І жмуток клоччя, ні?
Так, їду на докторантуру.
Хай там як,
чому він зв'язаний?
Через цього рагуля ми втратили купу грошей.
Він каже, у вас є корисний для нас проєкт.
Це правда?
Хіба не зарано робити місиво?
Ні, Чакі, не зарано.
Треба все одразу чітко пояснювати.
Передзвони, коли вже буде все.
Хосе!
Я на гучномовці?
Так. Увімкнути відео?
Не треба. Піднеси телефон.
Хуане Пабльо.
Відповідай!
Так?
Так ми показали, що не жартуємо.
Як Валентина, до речі?
Хто це?
Я Бакалавр.
Твій кузен розповів нам про магістратуру. Де вчитимешся?
У Барселоні.
У якому універі, придурку?
Помпеу.
І на якій спеціальності?
Моя тема - межі гумору
в латиноамериканській літературі 20-го століття.
Що?
Межі гумору в латиноамериканській літературі 20-го століття.
Я тебе почув, придурку. Але що це, у біса, означає?
Мова про те, про що дозволяти сміятися, а про що - ні.
Як-то чи можна жартувати про те, як ми вбили твого кузена?
- Так, щось таке. - І як ти думаєш?
- Ну, залежить. - Від чого?
Від оповідача, правда ж?
Якби цей жарт розповідав мій кузен…
Завалися.
Мертві не жартують. Слухай сюди, вилупку.
Лети до Барселони зі своєю дівчиною, ходи в універ і чекай моїх вказівок.
Жодних жартів, зрозуміло?
- Якщо це Валентина, не підіймай. - Це не мій телефон.
Це мій. Витягни з моєї сумочки.
- Це тато. - Підійми.
- Привіт, тату. - Увімкни гучномовець. Отут кнопка.
- Алло? - Алло, коханий.
- Так? - Що сталося?
Вони були спустошені. Я ще не бачив свого брата таким.
Це найстрашніший біль у світі.
Абсолютно проти природи.
Діти ховають батьків, а не навпаки.
Слухай, а вони ще щось дізналися?
Усе так погано, що навіть мене - лікаря - не пустили.
Кажуть, реконструкція неможлива. Мусимо відспівувати в закритій труні.
Господи. Жахіття.
Я просто не розумію.
Як це колесо вантажівки могло переїхати йому голову?
Не знаю. Може, його спочатку збила інша машина.
Не знаю. Чесно кажучи, я не хотів розпитувати.
Даруй, але
чи не міг він кинутися під колеса абощо?
Звісно, що ні!
Ні, мій брат каже, Лоренсо був у величезному захваті
від нового проєкту, що здавався дуже перспективним.
Хай там як, сину!
Так, тату?
Я хотів побажати тобі гарної подорожі. Весело тобі її провести!
Дякую, тату.
Слухай, я сказав дядьку й тітці, що мама везе тебе в аеропорт.
Може, хоча б зателефонуй їм або принаймні напиши.
Увага, пасажири.
Через затримку нас попросили
почекати на смузі до подальшого повідомлення.
Дякую за терпеливість. Це не залежить від авіакомпанії.
Хуан Пабльо Війяльобос?
- Так? - Пройдіть із нами.
- Якісь проблеми? - Не знаю.
Нас попросили зняти вас із літака.
- Ні, я мушу… - Забирайте його!
Ну ж бо, швидше. Він усіх нас затримує.
Вам дзвонять.
- Алло? - Де твоя дівчина, друже?
- Хто це? - Вісенте.
- Хто? - Чакі, придурку. Де Валентина?
Ну,
вона не летить.
Річ у тім, що ми розійшлися.
Єдиний спосіб захистити її й усіх, хто тобі дорогий, -
виконувати все до йоти, що ми тобі кажемо.
Тому зміни рейс, знайди її й посади на літак.
Але
вона навряд захоче. Я жорстоко з нею повівся.
Не так жорстоко, як мої друзі, якщо не посадиш її на літак.
Ой, сестро.
Не знаю, чи зможу забути жахливі слова, які сказав мені Хуан Пабльо.
Найгірше те, що він удає, ніби нічого й не сталося.
Ну, це була лажа, але, гадаю, тобі варто перегорнути цю сторінку…
Агов, друзяко!
Посуд має висохнути, перш ніж його складати.
- Звісно, буде зроблено. - Гаразд?
Ага, і завтра приїде Але. Її привезе її мама.
- Класно. - Так, познайомитеся двоє.
- Чудово. - Добре, добраніч.
- Добраніч. - Вимкни світло потім, добре?
- Тут страшні платіжки. - Авжеж.
РОБЕРТО БОЛАНЬО ДИКІ ДЕТЕКТИВИ
«Часом я думаю про бійку, як про сон.
Іноді це смішить мене.
Іноді - ні».
«Одного дня поліція спіймає Белано й Ліму,
але нас вони ніколи не знайдуть.
Ой, Лупе,
як я тебе люблю, але як ти помиляєшся».
Я досліджую приватні щоденники
аргентинських та уругвайських письменниць,
які обрали самогубство.
Мене цікавить ідентичність як порушення чи заперечення,
а також прояв прагнення влади, наприклад.
Дуже цікаво.
Продовжуймо.
Вітаю, я Ніна. Я з Чилі. Мені 27 років.
Мій проєкт - про привласнення політичної коректності
найбільш реакційними, нібито лібертаріанськими дискурсами,
які захищають ідею,
що немає значення, де створюється гумор,
коли насправді якраз у цьому й проблема.
Я працюю з поняттями ієрархії й права власності
та концептами, як-то вище-нижче й навиворіт.
ПРОПОЗИЦІЯ ДОКТОРСЬКОГО ДОСЛІДЖЕННЯ ХУАНА ПАБЛЬО ВІЙЯЛЬОБОСА
ФАЙЛ - НОВИЙ ДОКУМЕНТ - ПУСТИЙ ДОКУМЕНТ
ПРИЧИНА ТОГО, ЧОМУ Я ДОТЕПЕР НЕ ЗМІГ НАПИСАТИ РОМАН, ПОЛЯГАЄ В ТОМУ,
ЩО МЕНІ НЕ СПАЛО НА ДУМКУ ЩОСЬ, ЩО БУЛО Б ТОГО ВАРТЕ.
Привіт, Вале.
Ніби крута виставка, ні?
МОНСТРЕС ЖОАН ФОНТКУБЕРТА
Якщо хочеш, заскочу, і пішли.
Гаразд, чекатиму тебе тут.
Вале, можеш зробити собі тост із дульсе де лече, якщо хочеш.
Що ти там робиш, сонечко?
Дивися, тату, я намалювала її.
- Кого, Вале? - Ага.
Плюс-мінус. Чому ти зробила її чорнявою? Вале не чорнява.
Це найближчий колір із тих, які в мене є.
Усе, давай. Зроби їй гарний малюнок.
Вона брюнетка. Поглянь на її розкішне волосся.
Тримай.
«А самотність - це не вміти сказати про неї.
Сірий причал і червоні доми».
Маячня, якої її навчила її мати.
Хочеш тост?
Бакалавр хоче поговорити.
Не можу. У мене плани.
Слухай, ще довго?
Просто в мене є плани.
Мене чекають.
Як квартира?
Вона значно перевищує наш бюджет.
То їжте менше тако, лайдаку.
Чіно каже, у цей район копи приїжджають, лиш коли старі вмирають.
Коротше, будь на сторожі й чекай інструкцій.
Сину, похорон твого кузена був дуже сумним і похмурим.
Заявилася нібито його дівчина з Косумеля. Карла, Каріна чи якось там.
Вона приїхала з товстими друзями-коротунами
з крихітними ногами, немов щоб лазити по пірамідах.
У них була така пика,
ніби вони збиралися продавати гамаки на похороні.
А дядькові колеги з роботи прислали вінок із рожевих гвоздик.
Вони думали, що твій кузен - жінка.
І, звісно, звинуватили секретарку.
Так що вона всю ніч проплакала в кутку, бідолашна.
Дядько був страшенно пригнічений, тому тато прописав йому заспокійливі,
з тих дуже сильних, які в аптеках тримають у сейфах,
аби їх не вкрали наркомани…
Вале.
Хуану Пабльо це б сподобалося.
Я пішла, бо думала, що трохи нормальності нам допоможе.
Ну але подруго!
А ще ми живемо в занедбаному районі.
Присягаюся, були дешевші варіанти, але Хуан Пабльо вперся.
Я його не впізнаю.
Він ніби привіз у валізі упередження своєї сім'ї.
Уяви, що сталося зі мною якось у супермаркеті на розі.
Даруй, доню.
Подаси той великий томатний соус?
- Цей? - Так, дякую.
Тримайте.
Допоможи мені з молоком. Мені заважко.
Тоді така дивиться на мене й каже…
Ой, вибач. Я думала, ти тут працюєш.
Але ти дуже гарна.
Я не можу збагнути це місто.
Не можу звикнути.
Не знаю, чи це через мій гівняний настрій, але тут мов ніхто нікуди не поспішає.
Це неначе місце, що вабить загублених.
Схоже, я повільно здаюся перед перспективою бездіяльності.
Мені немов щось підказує, що так хоча б не зможе стати гірше.
СКВОТ
Я познайомилася з італійцем. Трохи буркотливим, але веселим. Джимі.
Ану, облиш дівчину. Не чіпай її. Ходи сюди.
- Як тебе звати? - Його звати Уґо.
Він із Неаполя, але живе тут із псом.
- Я з Мексики. - З Мессіко? А тут чим займаєшся?
Ми розговорилися, і я стала почуватися менш нещасною.
ТАК ЗАЙНЯТТЮ ЖИТЛА - ПОНАД 1 000 ДОМІВ
Тут хоча б можна випити на вулиці, сестро.
Вважаєш, що не можеш йому пробачити? Слухай своє тіло.
Не соромся ненавидіти його, якщо так каже твоє тіло.
Ви тільки подивіться, на кого я натрапила!
Привіт, Вале.
Схоже, Хуан Пабльо отримав повідомлення.
Це мої однокурсники.
Ми йдемо на пиво.
- Хочеш із нами? - Та ти що!
Хуан Пабльо запросив кудись свою дівчину. Відсвяткуймо це.
Елісондо була шокована.
Вона спитала, чи я знала.
- Не знаю. - Я гадки не мала!
- А ви? - Ні.
Я не… Про вовка промовка! Ось і він!
- Спитайте в нього самі. - Хуане Пабльо, ти змінив тему?
У мене була перша консультація з Елісондо.
Ти зіпсував їй настрій.
Перепрошую. Тут сиділи ми.
- Ми вийшли покурити. - Авжеж, сідайте.
- Що вона тобі сказала? - Нічого.
- Нічого? - Вона погано це сприйняла.
Як усе було? Розкажи.
Заходьте.
- Доброго дня. - Доброго дня.
- Вітаю. - Що розкажеш?
Ну, я хотів поговорити, тому що
я б хотів змінити наукового керівника свого докторського проєкту.
На кого ти хочеш мене замінити?
- Запиши. - Стривайте.
Секунду.
Так?
У вас немає кулькової? Ручки.
Дякую.
Готовий.
- Р-і-п-о-л-ь. - Так.
Ріполь.
Мерічель?
Так.
Цікаво, що твій проєкт має спільного з гендерознавством.
Я й пальцем не поворухну, щоб змінити керівника.
Зроби це сам і принеси мені папери на підпис.
Гаразд.
- Ти теж із Гвадалахари? - Що?
- Ти теж із Гвадалахари? - Ні, я з Веракруса.
Земля сон харочо.
То звідки ти знаєш Хуана Пабльо?
Перепрошую. Я в туалет.
Я впевнена, що вона вже знала, для чого ти прийшов.
Однозначно. Вона точно знала.
- Так. - Мабуть, так.
Біда.
Подруго, ти тут?
Можна тебе набрати?
Тут досить гучно, але напиши, і я подзвоню.
Є проблеми зі зміною?
Ні. Мені лиш треба підготувати документи.
Коли в тебе заняття в Ріполь?
- Наступного тижня буде семінар. - Добре. Слухай уважно.
Нарий максимально про Лаю Карбонель.
Вона студентка докторки Ріполь. І точно буде на цьому семінарі.
Лая Карбонель.
- Хто вона? - Підкоти до неї.
Налагодь із нею контакт. Не налажай, йолопе.
Вивчи всі ці словечка з гендерної туси.
Але це не моя спеціальність. Що я їй казатиму?
Дай газу або копита відкинеш.
То що я маю робити?
Пердолити її.
Що?
Ти спатимеш із Лаєю, ідіоте.
Забув уже мексиканську говірку…
- Привіт. - Привіт, подруго. Ти де?
Не знаю. Це ніби якась стоянка.
Що ти там робиш?
Я пішла в бар із Хуаном Пабльо і його однокурсниками.
І як?
Відстій. Знаєш, про що я дізналася?
Ти врізана?
Ні, я пісяю.
Подруго, слухай.
Я випадково натрапила на нього, коли він виходив,
і цей козел уже просто мусив запросити мене.
Звісно, я там нікого не знала.
Коли ми прийшли, я вшарила,
що він не сказав однокурсникам, що в нього є дівчина.
Може, поговориш з ним?
Ти що робиш? Геть звідси!
- Чорт, чекай. - Що таке?
Мене зловив якийсь стариган.
- Наберу завтра, добре? - Добре.
Привіт, Вале!
Усе гаразд?
Хочеш емпанаду?
Ось ти де. Не побачив. Хочеш емпанаду?
Вони смачні.
Домашні та свіжі.
Будеш?
Вони неймовірні.
Та сядь собі.
Ти їстимеш, як тако?
Та сядь собі. Смакуй.
Ой, та чого ти така сором'язлива?
Будеш келих вина?
- Ні, дякую. - Точно?
- Будьмо. - Смакота.
Бачиш?
А знаєш,
що мені в тобі подобається?
Ти не схожа на бовдурів, що приїжджають до Барселони
й весь день ходять Ла-Рамблою, як ідіоти, поки якийсь ром не вкраде гаманець.
Ти інакша.
Чи ні?
Я тебе розкусив чи що? Ти інакша. Ти живеш по-своєму.
Не даєш цьому фальшивому місту засліпити тебе своїм блиском.
У вашій кімнаті раніше жила пара з Чилі.
Вони приходили додому щовечора й розказували мені про парки й музеї.
Та я ж тут живу! І не займаюся цією туристичною хрінню.
Потім вони посварилися.
Вона зв'язалася з якимось каталонцем, і чилієць порвав з нею.
А тоді,
замість отримати найкраще з поганої ситуації
й здійснити подорож навколо світу за 80 дівуль - а це тут можливо…
Можна ставити прапорці на мапі. Очманіти просто.
Тут є китайки, африканки, скандинавки, латинки ось…
А він що робить?
Вертається в Сантьяго.
Сантьяго, подруго.
Розумієш? Не в Мехіко, Буенос-Айрес…
Розумієш? Не в Боготу.
Ні, у Сантьяго.
Хочеш нюхнути?
Точно?
Нічого, якщо нюхну тут?
Подруго, що у вас там із Хуаном Пабльо?
Днями я спитав, куди він іде. Каже: «На урок каталонської».
Це жарт? Каталонської?
Каталонці не хочуть, аби ми говорили їхньою мовою.
Не хочеш трохи кокаїну? Ні?
Я тебе бачу.
Знаю, ти любиш ходити в цих лахміттях, немовби ти якась парижанка,
що любить отак вдягатися,
сексі, незачесана, курить, а з рота пахне кавою.
Але ти це інше. Ти латиноамериканка. Не обманюй себе.
Глянь на себе.
Ти прекрасна, Вале. Ти латиноамериканка. Ти…
- Ні, Факундо! - Що?
- Якого біса? - Що?
Я живу тут із Хуаном Пабльо, козел. Ще цього мені бракувало.
- Заради Бога. - Але ти…
Ти не стала б дурнішою, якби й постаралася.
До чого тут Хуан Пабльо?
Ви з ним рухаєтеся в різних напрямках.
Ви одна з тих типових пар, які Барселона розлучає.
Пари, що приїжджають сюди, не витримують і розходяться.
Знаєш чому? Бо Барселона - остання сука.
Кажу з власного досвіду.
Знаєш, що зараз робить Хуан Пабльо?
Кохається з дівчиною, на яку натрапив у барі.
З такою ж дурною, як ти, але трохи спокусливішою.
Тепер ясно, чому аргентинців не люблять, козел.
Та пішла ти. За кого ти себе маєш?
Така гідна! Ти що, Марія з передмістя?
Агов! Це Бакалавр.
Не кидай мені слухавки, ти!
Першим буде твій тато.
Я якось відправив до нього одного зі своїх, щоб оглянути пляму.
Він хотів зробити аналізи,
та це був просто синець від іншого ідіота, який намагався від нас вислизнути.
Хороший лікар, дон Хосе Луіс.
- Мені треба поговорити з татом. - Не можеш зачекати?
Не бачиш, твоїм батькам потрібно побути на самоті.
Не хвилюйся, синку.
Заходь.
- Лоренсо… - Лоренсо що, Хуане Пабльо?
- Це був не наїзд… - Сину, у тебе знову висипка!
Схоже, у Хуана Пабло кошмари.
І нейродерміт.
Це алергія.
У нього алергія на представлення своєї дівчини однокурсникам.
Про що ти, Валентино?
Він соромиться свого дерматиту й своєї дівчини.
Ти пішла, не попрощавшись.
Нині ми хоча б посварилися.
Як бачите, це мисткиня, чия робота охоплює багато тем,
над якими ми тепер працюємо,
наприклад, непрозорість, відмова, фрагментація.
Почнімо дискусію. Хто почне?
Звідти. Лая.
Я розумію намір мисткині
й здебільшого згодна з її дослідженнями та питаннями.
Але й гадаю, що з перспективи сучасності в її погляді є щось проблематичне.
Можна сказати, що вона ненавмисно закріплює
ідеї крихкості, поетичності та абстрактної репрезентації
як ознаки жіночності.
Крихкість.
Хтось ще це побачив чи хотів би прокоментувати?
- Мале? - Авжеж.
Думаю, у просторах і поглядах є безліч можливостей.
Бо кожному своє.
Сьогодні є режисерки, які знімають жорстке гетеропорно.
- Це чудово, якщо це їхній погляд. - Ти справді думаєш, що це чудово, Мале?
Лає Карбонель, будь ласка.
Аргументуй конструктивно.
Я лиш кажу, що ми нескінченно повторюємо й обговорюємо,
як, незважаючи на найчистіші й беззаперечні наміри,
патріархат укріплює хибну ідею рівності
й розширення прав, тож я не згодна.
А ще я вважаю, що приписувати мачизм й об'єктивізацію винятково чоловікам -
це короткозоро й безкорисно.
А чому це жінки хочуть одного й теж?
Коли дивишся порно, робиш це для оргазму.
Чи ти чекаєш титрів, аби побачити, хто режисер,
і вирішити, чи сподобалося?
Мале й Лає Карбонель, ви висловили дуже цікаві думки,
але перейдімо до наступного відео режисера Мігеля Сільвейри,
що в Сантьяго-де-Компостела керує групою,
яка досліджує пригнічення й придушення фалічного дискурсу.
Лауро, світло.
Вітаю, мене звати Мігель Сільвейра.
А це мій витвір «Пригнічення фалоса»,
який я створив разом зі своїм партнером, Хаві.
Він охоплює
наступні елементи.
Коли
я називаю…
До речі, перш ніж розійтися, привітаймо нашого нового колегу.
Хуане Пабльо, представся, будь ласка.
Привіт.
Я Хуан Пабльо. Я з Мексики.
У своїй дипломній роботі
я аналізував оповідання мексиканця Хорхе Ібарґуенґойтіа.
Розкажи трохи про свій проєкт.
Що ж, мій дослідницький проєкт - про…
Ну, я досліджую гумор, який є жінконенависницьким і,
можливо, гомофобним.
Наприклад, в одному з його оповідань є персонаж,
який вважає, що найбільше приниження - коли його лікар засуне йому палець у зад.
- В анус. От… - Тобі смішно, що для нього це принизливо?
Ну,
правду кажучи, коли я прочитав це, то розсміявся.
Але це питання культурного контексту та побудови персонажа.
Я особисто не вважаю це принизливим, однак…
Ти не думаєш, що звеличування такого оповідання
зміцнює гомофобні стереотипи?
Ну, залежить.
Якщо під «звеличуванням» ти маєш на увазі,
що я всі ці роки присвятив вивченню цієї теми,
то, чесно кажучи, ні. От.
Зрештою, саме завдяки цьому ми зараз розмовляємо.
То що означає те, що тобі це здалося смішним?
Залежить, правда ж?
Бо я не думаю, що це смішно, що мені це здалося смішним.
Але якби я розповів комусь про те, що відбувається між мною й вами,
це дало б багато можливостей для гумористично інклюзивного…
Дякую, Хуане Пабльо.
Ласкаво просимо. До наступного тижня.
Не забудьте надіслати теми, якщо ще хтось не надіслав.
Привіт.
Я був із вами на парі докторки Ріполь.
Так, ми пам'ятаємо.
Пів години тому.
Ще десять хвилин, і тебе б лінчували.
Правду кажучи, їх уже дехто був розбурхав.
Як справи?
То ти досліджуєш сексистський гумор.
Ну, насправді мене більше цікавлять межі гумору. От.
Гадаю, зараз важко говорити про це.
То останнє відео краще не обговорювати.
Узагалі-то, одна річ мене зацікавила.
Це нагадало мені статтю Гейла Рубіна та Джудіт Батлер.
- Кого? - Гейла Рубіна та Джудіт Батлер.
Вони інтерпретують історію сексуальності через історію матеріалів.
- Серед іншого. - Серед чого?
Ну, у статті йдеться про містобудування та китайські квартали.
І темні простори, де немає електрики, наприклад.
Але як це пов'язано з відео?
Ну, неможливо зрозуміти історію фетишизму,
не розуміючи історії гуми
й експлуатацію індіанців Амазонії англійськими компаніями в 19-му столітті.
Тобто
маю на увазі,
доктор Сільвейра і його партнер не змогли б здійснити
ці «подвиги», так би мовити,
без індустрії, що виробляє сексуальні протези,
і без повернення до експлуатації індіанців Путумайо.
Але що ти хочеш сказати? Що ми маємо
відчувати провину щоразу, коли кінчаємо з фалоімітатором?
Ну,
мабуть, досить перепросити за свою колоніальну ментальність,
а тоді підтягнути труси.
- Тобто… - Як тебе звати, мексиканцю?
Хуан Пабльо.
Хуане Пабльо, фетишизм треба аналізувати з жінконенависництвом,
бо багато твоїх «добреньких дикунів», були страшенними жінконенависниками.
Ти чула про Пігмаліона?
Він спав мені на думку, бо…
Дівчата, наша зупинка, виходимо.
- Ну як? - Ну…
Я не можу цього виконати.
- Ти про що? - Може, я просто подружуся з нею?
З каталонкою?
Ти далі жартуєш. Уважаєш себе розумником.
Старайся, йолопе.
Покажи, чому тобі дали стипендію.
«Деякі пережиття вважаються ціннішими за інші.
Відомо, що в часи капіталізму те, з чого зроблено життя -
час чи спогади минулого -
стало, як і все інше, певним товаром.
Подорожувати Латинською Америкою, Таїландом і Канадою.
Жити в Нью-Йорку, Мадриді чи Парижі, бо все відбувається там.
Поглинати молодість у пошуках тіла, яке завжди на крок ще далі».
Це все тривіальні наслідки застосування економічної теорії
до цієї нової форми товару.
"Вільного часу".
Цей вислів збочений,
бо передбачає існування часу, який не вільний.
Час когось іншого».
Щиро дякую, Муніре.
«Живі речі». Чудовий дебютний роман. Не забудьте придбати. А тепер…
Насправді все автофікшн. Тобі так не здається?
- Ну… - Ти теж пишеш?
Так.
Чекаю на вступ у магістратуру.
Чекаєш на що?
Аби претендувати на стипендію.
У Мексиці треба чекати два роки після отримання гранту…
Вибачте, що перебиваю.
Вони зачиняються,
і ми йдемо щось випити в сусідній бар.
Гаразд, візьму речі й попрощаюся.
Ти йдеш?
Ходи.
Привіт.
Ти бачила емейл, який я тобі надіслав?
Я знайшов твою електронну адресу в списку докторки Ріполь.
- І кинув тобі статтю, про яку ми говорили. - Так, я бачила, але ще не відкривала.
Знаєш цю книжку?
Так, але я її не читала.
Вона хороша. Дуже хороша.
Я тут собі думав,
чи не хотіла б ти сходити зі мною на каву?
Ходімо.
Зараз?
Так, мені хочеться кави. Ходімо.
Але не плекай надій, мексиканцю. Я люблю жінок. Ясно?
Гаразд.
Ми вже це знали.
- Тепер використаємо Валентину. - Що?
Нам потрібен доступ до близького оточення Лаї.
А найлегший і найшвидший спосіб -
це секс.
- Я піду в поліцію. - Справді?
Якщо в міську варту, попитай, де Хімено.
Обійми його від мене.
Якщо в поліцію Мосос - привітайся з Рікером.
- Та й що ти їм скажеш? - Що Лоренсо…
Твого кузена збила вантажівка.
Можу скинути тобі копію свідоцтва про смерть.
Слухай сюди, вилупку.
Запиши номер телефону.
Подзвони йому від мене.
Він дасть тобі те, що треба.
Я не настільки дурний,
аби довіряти твоїй майстерності зваблювати.
Спасибі, Чіно.
Руку. Простягни руку.
Бери.
Ось так.
Що в тебе з обличчям, друже?
Нічого, алергія на декілька збудників.
Господи.
Ти давно тут?
- Ну… - Недовго, так?
Знаєш, Барселона трохи ідеалізована.
Раніше це місто було дивовижним, а зараз усе пішло до дупи.
Туристи ті, атмосфера, не знаю.
Усе перевернулося догори дриґом заради туризму.
- Для мене це добре, але це лажа. - Так, мабуть.
Добре. Пиво за твій кошт, гаразд?
Пігулки оплачені.
До речі, це найкращі пігулки, які тут є.
Немає нічого сильнішого. Найкращий аспірин у Європі.
- Так. - За них убивають.
Убивають одне одного. А тобі безплатно дають.
- Угу. - Хто ти, у біса, такий?
Гаразд, зустрінемося якось, добре?
Чіно, за пиво заплатить він.
Гарного дня, друже. Бувайте.
Якщо література мене чогось навчила,
то того, що, аби досягнути чогось неможливого, абсурдного, чарівного,
вистачає виконати перелік вимог.
У найгіршому випадку треба створити новий світ.
Овва. Хуан Пабльо запросив мене на вечірку.
Бачиш? Може, ти змусила його проявитися.
Джузеппе, як для сквотера ти дуже нью-ейдж.
Як справи?
З іншими правилами діяльності.
- Привіт! - Привіт! Як справи?
Добре. А ви як?
- Добре, а ти? - Добре.
- Привіт. - Це Лая, Валентина. Моя дівчина.
- Дуже приємно. - Навзаєм.
У найкращому випадку треба дотримуватися логіки розповіді.
І давати персонажам оживати.
Вале!
Вале?
Що ти робиш?
Хочете випити?
Хочете?
- Будьмо! - Будьмо.
А тоді дозволити причинам і наслідкам розповіді текти своєю течією.
Таксі!
Затим,
як у класичному романі,
неможливе матеріалізується.
Любиш зирити, мексиканцю?
Хуану Пабльо це б теж сподобалося.
ЧЕРЕЗ КІЛЬКА ДНІВ І КІЛЬКА СВАРОК, ПРО ЯКІ Я ВОЛІЮ НЕ ПИСАТИ,
ВАЛЕНТИНА ПОЛИШИЛА МЕНЕ,
АЛЕ НЕ БАРСЕЛОНУ.
Подруго, після багатьох роздумів
я вважаю, що ця історія - це класична історія трансформації героя,
яка, урешті, є суттю всіх історій.
Аби змінити своє майбутнє,
герой має зрадити своє минуле й своїх.
Коли я кажу «герой», маю на увазі цього виблядка.
Бракувало лише обіцянки, причини для його довбаного перетворення.
Лаї.
У ту срану ніч
минуле, теперішнє й майбутнє лягли на ліжко разом.
Але вранці теперішнє стало минулим,
а майбутнє брало верх.
Тож краще б я не приїжджала до Барселони
й не була такою дурепою, щоб вірити в рятунок наших стосунків.
Принцеса оплатить платіжку за газ?
Що?
Ти не вимкнула батареї, а це оплачується окремо.
І ти не казала, що пес такий великий.
А ти - що за газ окрема плата.
Тут задубіти можна.
Купи ковдру в «Усе від одного євро».
Як справи, подруго? Як воно?
Я тут, доглядаю за Уґо.
Хоч я вже не знаю, хто за ким доглядає.
Виявляється, сквотери теж святкують Різдво,
тож Джимі поїхав до сім'ї.
Не дуже розумію його ідеологію.
Узагалі останнім часом мало що розумію.
Тримай.
Печиво для нього.
Дякую, Джузеппе.
Бляха, не повіриш, що я зробила.
Пішла на вулицю Жуля Верна й чекала на Хуана Пабльо.
Він був із тією шмарою. Вона ж ніби лесбійка була, ні?
На його лиці стало більше висипу.
Бідолаха.
Він був у новій куртці. Скандинавського стилю,
за словами Джимі.
Ти одержима.
Цей козел жорстко кинув тебе. Рухайся далі.
Розважайся, переспи з кимось, але серйозно вже.
Слухай сестру. Не можна так далі.
Знаєш, іноді помста корисна.
Не знаю, Джузеппе.
Може, я була засуворою, відколи ми тут.
Не думаю. Якщо хочеш, можу добряче його налякати.
Дай мені адресу, я його відвідаю, і він накладе в штани.
Тобі стане краще.
Я хочу подарунок на Різдво.
Мені холодно.
У мене вкрали куртку.
Мені не вистачає на неї. Ні на що не вистачає.
Я хочу тієї, яку ти лише ось купив. Я вже їду.
Вале, зачекай.
Я тисячу разів казав, що оплачу рейс додому.
Як воно? Хуанчі каже, це тобі.
ТОДІ Я ЗГАДАВ, ЯКА ВАЛЕНТИНА ЗАМЕРЗЛЮХА,
ЇЙ ХОЛОДНО В НОГИ НАВІТЬ У МЕКСИЦІ.
Я ЛЕДЬ НЕ СПУСТИВСЯ Й НЕ РОЗКАЗАВ ЇЙ УСЕ,
АЛЕ Я НЕ МОЖУ НЕЮ РИЗИКУВАТИ.
МЕНІ ТРЕБА КУПИТИ НОВУ КУРТКУ.
Ти що, не можеш подзвонити мамі на Різдво?
Тато чекав весь вечір, але я сказала йому, що в Європі вже пізня година.
Ви ж не зійшлися знову з Валентиною, правда?
Ти ж знаєш, що я завжди поважала твої рішення, так?
Але тепер, коли ти нарешті розплющив очі,
я можу сказати правду, що Валентина не для тебе.
Названа на честь соусу чилі, очі, як у жаби,
а ротом можна кукурудзу лущити.
Ні, сину…
Не вітайся зі мною, йолопе.
Іди.
Що в тебе з пикою?
Це гострий нейродерміт.
Можна спитати, що ти, у біса, робиш?
Я не казав тобі кидати Валентину.
Постійно кидаєш цю бідолашну.
Вона захотіла піти.
- Не змушу ж я її… - Завалися.
Повірив у всю ту хрінь, яку читаєш, аби підлизатися до Лаї?
Я ж казав об 11-й.
Зачекати?
Поводься так, наче ми не схотіли купувати в тебе пиво.
Пішов звідси.
Той бовдур за нами… Не обертайся, йолопе!
- Його прислала родина твоєї дівчини. - Не дівчини.
Ти став підозрілим, йолопе. Це саме те, чого нам не хотілося.
Не треба було кидати Валентину.
Через тебе нам доведеться поставити все на одну карту.
Скажи Лаї, що тебе провідав хрещений,
що він скінчив тут магістратуру кілька років тому
й що її тато викладав йому.
Скажи їй, що це просто неймовірний збіг, про який ми недавно дізналися.
«Мій хрещений вихваляє твого батька.
Вони дуже цінували один одного, і він хотів би неждано його відвідати».
- Привіт! - Привіт!
- Як справи? - Чудово.
Орі, дуже приємно!
Тітко Лає!
- Як ви тут, діти? - Це тобі.
Як справи?
- Пограйся з нами! - Будь ласка!
Гаразд. Я йду, а ви балакайте.
- Добре. - Ходімо.
Ідемо?
Що ти доводиш? Що можеш проникнути в мою сім'ю завдяки цьому диваку?
Чесно кажучи, я думав про щось менш звичне.
Токсичні стосунки з юною дівчиною.
Його колишньою, до речі.
Але таким не можна довіряти.
- Це гуманітарії. - Ідіоти.
Вимкни цю хрінь.
Саме так.
У Мексиці ми їх звемо бельбасами.
Знаєш, що смішно, Орі?
Ти втягнув в усе це Лаю.
Ти просив приглянути за нею в Плайя-дель-Кармен.
Чому?
- Боявся, що її викрадуть? - Це погроза?
Ми в тебе вдома,
сидимо біля паршивого йолопа, схожого на інфікований анус.
Оце справжня погроза.
А я лишень хочу віскі.
Випиймо віскі.
І поки я питиму, у тебе є час, аби пояснити, чого ти від мене хочеш,
і пояснюй цікаво, інакше я подзвоню в поліцію Мосос.
Ти добре знаєш, що в цій країні, на відміну від твоєї,
система правосуддя досі працює.
Це Орі, якого я знаю.
Завжди жартує.
Пішов звідси.
Алло?
Я побачив пропущений. Усе добре?
Чому ти бурмочеш?
Що сталося?
- Що це за 50 євро в куртці? - Ти казала, що в тебе немає грошей.
І що? Ти щоразу даватимеш мені гроші за потреби?
Це твій спосіб очистити свою совість?
- Ні, але я можу помогти змінити рейс. - Ні, я не полечу.
Як би ти не наполягав!
Вале!
Усе гаразд?
Так.
Джимі,
пам'ятаєш, що ти мені пропонував?
Гадаю, так.
Зроби це.
Синку, насолоджуйся часом навчання. Знайди собі гарну дівчину, гідну тебе.
Елегантну європейку.
Синку, даруй мені, але поміркуй, де б ти опинився,
якби не порвав із Вале.
Викладав би в середній школі в Пачуці чи мешкав би в соціальному житлі?
Подумай. Це правда…
Вимкни цю хрінь. Не дивно, що ти такий йолоп.
Приведи його, Чакі.
Маєш прикурити?
Слухай.
Ми якось зустрілися.
Ця твоя штука заразна?
Позатикайтеся.
- Це може бути проказа. - Будь ласка! Ми не у твоїй всратій країні.
Цей козел - ідіот,
якого родина нової дівчини цього вилупка послала за ним стежити.
Іммігранти паршиві!
Останні слова?
Облиште мою собаку. Вона не винна.
Яку собаку, Чакі?
Вона прив'язана надворі.
Бери.
Чіно.
- Давай. - Бери, чорт забирай.
Нам треба, щоб ти довів свою відданість проєкту.
Я навіть не знаю, який він.
Нічого надзвичайного.
- Ми хочемо, щоб батько твоєї дівки… - Він знає досить, йолопе.
Чи ти що хочеш?
Аби ми відправили садистів до мами з татом за адресою Хакарандас, 32?
Те, що вони зробили з твоїм кузеном, було нічим у порівнянні з…
Досить!
А ти жорсткий, «красеню».
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ НА ТОБІ
- Алло? - Домовлялися про 15, Чіно приніс мені 87.
- Хто це? - Я не жартую, рагулю.
Так не робиться.
Скажи своєму босу, що Інтерпол точно побачить такі оберти.
Я цього не робитиму.
Хуан Пабльо Війяльобос?
Я знаю, що ти зробив!
Жахіття світу.
Порожній погляд мертвих.
Жахіття світу.
Порожній погляд мертвих.
Який змушує мене…
Жахіття світу.
Порожній погляд мертвих.
Погляд, який…
відняв у мене мову й змушує писати.
Зустрілися мексиканець, китаєць і мусульманин
з мексиканськими мафіозі на покинутому складі в Барселоні.
Мусульманин був не зовсім мусульманин.
А пакистанець-атеїст.
Убий її.
Чесно кажучи,
ніхто з них не знав суті справи.
А мексиканець узагалі не розумів нічогісінько.
Ти дивишся порно?
Ти взагалі?
Навушники й зачини двері. Дитина в домі.
Добре.
Вона лишиться на кілька тижнів. Її мама терміново поїхала до Аргентини.
«Нам треба було писати нікому».
- Що вона сказала? - Поезію, чоловіче.
«Тут немає тиші. Лиш речення, яких ти уникнути бажаєш».
Хуан Пабльо Війяльобос будує у своєму романі
унікальний світ, сповнений милих й ексцентричних героїв,
які потрапляють у дивні й дуже кумедні ситуації.
Через одіссею пересічної людини,
яка потрапляє в найхимерніші пригоди,
Війяльобос знайшов свій власний тон і ритм,
які не мають аналогів у сучасній мексиканській літературі.
Він витягує сміх з абсурду
й цим розкриває всю безглуздість світу.
Цьогорічна премія за найкращий роман
одноголосно присуджується цьому перспективному юнаку.
Оплески Хуану Пабльо Війяльобосу
та його роману «Я не проситиму нікого мені вірити».
Нагороду вручить сеньйор Хорхе Ерральде.
Мої вітання. Будь ласка…
Ситуація визначає все.
Звісно, він зробив роботу, але не заперечиш,
що сам масштаб подій був чудовим джерелом натхнення.
Про мертвих погане не говорять,
проте деякі мертві й далі докучають.
Кузене. Гівнюку.
Стріляй. Стріляй же.
Я пишу без провини, без сорому, як звільнення, зі свербінням.
Я цим не прошу вибачення.
Я пишу, бо врешті-решт я цинік, який лиш хоче написати роман.
Як ті, які я люблю читати.
Єдина причина, чому я ще не стрибнув із вікна, -
я маю закінчити цей роман.
Я маю дійти до кінця.
Хоч я трохи перебільшую,
усе в цьому романі - правда.
Можу довести.
Я не проситиму нікого мені вірити, Як і не піду в поліцію.
Ходімо.
Він точно був італієць?
Гадаю, так.
Довбані італійці, хочуть зіпсувати наші плани.
- Як давно ти працюєш на Бакалавра? - Відколи приїхав сюди на докторантуру.
Лише бракувало, щоб нацполіція
почала видавати правопорушникам студентські посвідки на проживання.
Я б не здивувався. Вони повні дебіли.
До наступного тижня.
- З Новим роком. - З Новим роком, Гарсіє.
Спокійно.
Ти серед друзів.
Гадаєш, ти був би тут інакше?
До чорта лисого цих італійців.
Думають, Барселона - це каналізація,
куди вони можуть скидати всю свою протисистемну маячню.
Це він.
Звільни себе, сестро. Від Хуана Пабльо й клятого євро.
Лети додому. У наші обійми.
Як справи, Наєльсон?
Я лиш хотіла привітати тебе з Новим роком.
У мене нова робота.
Тому передзвоню пізніше.
Люблю тебе.
- Привіт. - Як справи?
- Ви вже йдете? - Так. Ми запізнюємося.
Бувай.
- З Новим роком. - З Новим роком.
Господи! Що з твоїм обличчям?
У мене алергія на дим.
Ясно.
- Можна запитати дещо? - Так.
Я не хочу применшувати значення твого зв'язку з Лаєю.
Але тобі комфортно отак?
Ні, правда ж?
Я не хочу пхати носа.
Але, можливо, ти лиш її примха.
Лая Карбонель усе аналізує, усе піддає сумніву.
Навіть те, що піддає сумніву.
Ти її проєкт, бляха-муха. Не шариш, золотце?
Га?
Ясно? Мексиканцю?
- Ти заціпенів, сонце. - Вибач.
Мушу подзвонити рідним у Гвадалахарі. Я зараз.
Що таке, бро?
Сподобалися таблетки? Хочеш кайфово відсвяткувати Новий рік?
Слухай… У тебе є пес?
«Пес»? У мене є звичайний товар. Який пес?
Ні, мені
терміново потрібен ветеринар.
Бро, тільки не кажи, що твій пес з'їв пігулку.
То знаєш когось?
Це дорого коштуватиме. Принеси гроші. Нині свято. Буде дорого.
Я ж казав, що вони сильні.
Так.
Гаразд.
- Так? - Чіно.
Маєш номер Ахмеда?
Просто… А якщо в тієї собаки чип?
ТАТО ВІДЕОДЗВІНОК У ВОТСАПІ
Гаразд.
Ти перемогло, тупе довбане місто. Лечу додому.
Циган і мавр заходять у бар.
Замовляють каву в офіціантки-іспанки,
і коли та обертається, мавр каже цигану:
«Заціни». Бере кекс і кладе собі в кишеню.
Циган каже: «Це байка. Дивись і вчися».
Кличе іспанку: «Ходи сюди!
Ходи. Я покажу тобі магічний фокус».
Іспанка нічого не каже.
Циган бере інший кекс і з'їдає його за раз.
Офіціантка питає: «А де магія?»
«Перевір кишеню мавра», - відказує циган.
Правильно не мавр, а магрибинець.
У мене завжди кажуть «паршивий мавр».
Ви не розумієте, бо ви іноземці.
Це ніфіга не смішно.
А ще це закріплює стереотип,
що магрибинці й роми - злодії.
«Роми»? Де ти їх відкопав?
Хай там як, це принизливо.
Чоловіче, ви самі мені про цей жарт, бляха, нагадали.
Ви немовби з якогось анекдоту.
Мексиканець, мусульманин і китаєць.
Я не мусульманин. Я атеїст.
Найгірше те, що офіціантка - іспанка.
Ти натякаєш, що іммігранти приїжджають обкрадати іспанців.
- Ось код для… - Ану.
І лишити сліди пошуків?
Ти що, дурний? Запиши код.
Що? Чому?
Ти дозволиш цьому покидьку домогтися свого? І що тоді?
- Та й Уґо полюбив тебе. - Уґо?
Ходи до мене.
- Вале. - Я теж за вами сумуватиму, Джимі.
Джузеппе Саварді?
Твої документи.
- Що? - Твої документи.
Дідько.
Прошу.
Оце так зміна!
Документи.
- Мої? - Ні, пляшки.
- Я залишила їх удома. - Звідки ти?
Ти не мусиш відповідати.
- Я з Мексики. - Ти живеш у Барселоні?
Так, але вертаюся наступного тижня до Мексики.
- Ти прописана? - Так, думаю, що так.
За якою адресою?
Жуля Верна, 2, але я там уже не живу.
Тримай, Джузеппе.
Тут указана дата, час і місце слухання. Пропоную прийти на нього.
Ви навіть не розповіли, у чому річ.
Я знаю ваші методи. Думаєте, я вас боюся?
Це фашистський трюк, щоб залякати…
Заявили, що 28-го грудня ти робив погрози за адресою, яку назвала твоя дівчина.
Де ти живеш зараз?
Не відповідай. Я знаю закон.
Та й тієї ночі я був тут, на цій площі. Є купа свідків.
Закрий рота, або підеш зараз із нами.
Слід перевірити твою поточну адресу. Ходи з нами.
Хвилинку, будь ласка. Я знаю свої права.
Джимі, ти взагалі? Ти ж нічого не зробив із Хуаном Пабльо?
Я лиш виконав твоє прохання. Хто, бляха, заявляє через штурхан?
Я єдиний на твоєму боці. Не виступай проти мене.
І знаєш що? Він купив таку ж куртку!
І він бридкий із тим висипом на лиці. Тому не шкодуй.
- Шкодую. Ось тепер проблеми. - Швидше.
- Стривай. - Я не знаю, що ти накоїв.
Ти так боїшся цих Мосос?
І ти мексиканка? Бачив тебе б Сапата!
- Ти мав мені сказати. - А не дивно, що мене знайшли отут?
- Поїхати з тобою? - Ні.
Ви фашисти! Чіпляєтеся до моєї подруги лиш тому, що вона латинка.
Украли золото Америки, а тепер скаржитеся на міграцію.
Кляті нацисти. Гляньте на них.
Мої речі в спальні.
Ось тут.
Дивися, поки що проблем немає.
Суд Джузеппе в березні, ти вже в тоді будеш у Мексиці.
Але тобі все одно варто зареєструватися в консульстві.
Схоже на дурні ревнощі,
поки якийсь йолоп не гепне, і все, трагедія.
Я бачила це не раз.
Знаю, звучить тупо, усі оминають поліцію. А тоді вже запізно.
- Ні, справа не в цьому… - Дай мені.
- Що? - Картку.
Я дам тобі свій номер.
Лая?
Це моє ім'я.
Дякую.
Я знайшов.
Її звуть Вірідіана.
Вона прописана з Переєю Карбонель.
Трясця. Це родичка Лаї.
Хто така Лая?
- Донька Оріола. - Чип деактивований.
- Треба сказати Бакалавру. - Нащо? Він казав, лиш якщо щось термінове.
Чіно, подзвони Бакалавру.
- Ні. - Чіно, давай.
Ти пішов і лишив йому собаку.
- То хай Ахмед дзвонить. - Я навіть не працюю на Бакалавра.
- Ні? - Я працюю на боса Бакалавра.
Хочеш - дзвони йому сам.
Палець можна або підняти, або опустити.
Гаразд? Лише коли я скажу: «Чі».
У кого буде інакше,
той дзвонить Бакалавру.
Потренуймося раз.
- Добре. - Добре.
Один, два, три. Чу-ва…
Алло?
Зрозуміло.
Так, можу.
Щось придумаю.
Так.
- Хто це був? - Це був Бакалавр.
Що він сказав?
Попросив мене знайти ще інформацію, аби ще більше натиснути на Оріола.
Сказав, що ще зарано надсилати йому вуха або палець того мерця.
А ще він знає, що собака тут. Тому йдіть собі. У мене є робота.
Нам з Івон треба відпочити.
Івон?
Бакалавр сказав змінити їй кличку.
Я пішов.
Старий.
Іди, будь ласка.
МИ ЇМ БІЛЬШЕ НЕ ПОТРІБНІ, ВОНИ ВЖЕ МАЮТЬ ТЕ, ЧОГО ХОТІЛИ.
ЯКЩО Я ХОЧУ ВРЯТУВАТИ ВАЛЕНТИНУ Й ЗАКІНЧИТИ СВІЙ РОМАН,
МЕНІ ТРЕБА ПОГОВОРИТИ З БАКАЛАВРОМ.
Хто там?
- Це та брюнетка, тату. - Що сталося?
- Привіт. Я шукаю Хуана Пабльо. - Чуваче.
Це дві коробки. Не замахуй мене зараз.
Скажи, що потім дам задарма.
- Привіт. - Привіт, Але. Як ти?
Погано. Мама полетіла в Аргентину, а тато не дбає про мене.
Ой, перестань. Вона сердиться, що я не можу з нею бути.
Не бачив Хуана Пабльо?
Ні, він, мабуть, з Лаєю. Дзвонила йому?
Хай за мною пригляне ця брюнетка!
Перестань. У тебе є нянька. Що я скажу Пілар?
Я не люблю Пілар. Вона дурна. Хай за мною пригляне брюнетка.
Слухай, Вале.
Посидиш сьогодні з нею? Я можу заплатити сім євро за годину.
Відколи її мама поїхала, з нею важко. Навіть нянька її не витримує.
Але з тобою все інакше.
Було б дивно, якби Хуан Пабльо повернувся, а я тут.
Ти не побачишся з Хуаном Пабльо. Він привид. Майже не живе тут.
Я повернуся першим.
Сходіть у парк, верніться, пограйтеся, помий її в душі, і я повернуся.
Що скажеш? Десять євро.
За годину. Домовилися?
Це через той день?
Перепросити?
Через це? Добре. Пробач, Валентино. Я налажав. Ось і все.
Давай. Перегорнімо сторінку. Та й можеш сприймати це як комплімент.
Ні, Факундо. Не роби гірше.
Чесно кажучи, мені потрібні гроші.
Я залишусь.
Чарлі, не переживай. Я буду за 15 хвилин. Ти переді мною у величезному боргу.
Заходь.
ВАЛЕНТИНА Я ЛЕЧУ ДОДОМУ
Я ПОВЕРТАЮСЯ В МЕКСИКУ, АЛЕ НАМ ТРЕБА ПЕРЕД ТИМ ЗУСТРІТИСЯ.
ЦЕ НАЙКРАЩИЙ ВАРІАНТ,
ЯКЩО ТРЕБА, КАЖИ, ЩОБ Я ЗМІНИВ РЕЙС.
Я МОЖУ ЦЕ ЗРОБИТИ. АБО ПЕРЕКИНУ ТОБІ ГРОШІ.
Знайшли цього італійця.
Угадай, з ким він був?
Не слід було розлучатися з Валентиною.
Детектив був дядьком Лаї.
Думаєш, я настільки дурний, щоб сказати козлу вбити іншого козла,
не знаючи, хто він?
Ні, але ви сказали, що сім'я найняла його…
Я сказав, що сім'я його послала,
а не що найняла.
Але я помилився.
Клята європейська буржуазія.
Два удари по яйцях,
і він розколовся.
Він думав, що за допомогою Лаї ти хочеш виробити папери.
А якщо його сім'я заявить у поліцію, що він зник?
Як гадаєш, бовдуре, на кого ти працюєш?
У нас його телефон. Ми шлемо з нього смс-ки сім'ї.
Не слід було розлучатися з Валентиною.
Я ж тобі казав.
Я не хотів, щоб до цього дійшло.
Я люблю Валентину.
Люблю людей, що починають із нуля.
Однак іншого виходу немає.
Тобі не слід було її відпускати. Я ж казав.
«…перекину тобі гроші». Прийди сміливо до мене, козел.
Але!
- Але! Іди сюди. - Що?
Не можна кидати в них пісок. Він потрапить їм в очі.
- Це вони почали. - Подзвонити Пілар?
- Ні. - Тоді перепроси, і ми підемо.
Просто ходімо.
Телепні!
- Але. - Що?
Поки трояндова вода сохне,
валик.
Я люблю катати його по тих же місцях, що й камінь гуаша.
Завжди назовні.
Це одне з моїх улюблених питань…
Але!
Але, ванна майже готова.
Дай гляну. Я мушу відповісти.
Привіт, тату!
Добре, я приглядаю за донькою свого друга.
Гадаю, що так. Я наберу в авіакомпанію й передзвоню.
Добре, тату. Па-па!
Але?
- Але, що ти робиш? - Вітаємо в «Аеромехіко».
Якщо хочете поговорити з агентом, натисніть один.
Поговорити з агентом.
Мене звати Маргарита. Чим можу допомогти?
Вітаю, Маргарито.
Я в черзі на рейс Барселона-Мехіко в четвер.
- Хотіла дізнатися, чи є вільне місце… - У вас є код бронювання?
- Так, хвилинку. - Тато забрав планшет.
Я хочу далі дивитися відео!
Але, я договорю, і можеш узяти мій телефон.
Код - LFPP-7-1.
- Хвильку. - Але!
Цей рейс - у четвер, 11-го січня, так?
Так, або раніше, якщо не дуже дорожче.
- Введи пароль. - Це кімната Хуана Пабльо.
- Введи пароль. - Тобі сюди не можна. Ану.
Введи, або скажу татові, що ти мене вдарила!
Я не била тебе, Але!
Секунду, будь ласка.
Ану, іди звідси.
Не можна заходити в чужі місця, Але!
Маргарито, я все ще тут. Можете забронювати мені місце?
Ні, на жаль, ні.
Можу ще чимось помогти?
Ні, дякую, Маргарито.
- Дякую, що подзвонили в «Аеромехіко»… - Чорт!
Чорт! Показилося все.
Чорт забирай.
Як воно, кузене? Скажи, що ти не отримав цього довбаного відео.
- Що це? - Не знаю. Воно само ввімкнулося.
- Що ти зробила? - Нічого!
Вискочило віконечко, я натиснула на нього.
Побачимося завтра.
Ти зустрінешся з партнерами, і все буде чудово.
- Я лишень… - Що?
…запрограмовую це відео на випадок, якби ті мудаки мене вбили.
Залиш! Мені подобається, як він говорить.
Але,
покупайся, а тоді робитимемо, що хочеш.
- Можемо робити макіяж. - Гаразд.
Лише десять хвилин, а тоді робиш мені макіяж.
Добре, обіцяю.
Як я помер? Знаючи цих рагулів, мене переїхала машина, так?
Ці рагулі завжди так роблять.
Хуане Пабльо, це Валентина. Прошу, набери мене.
Я бачила відео, надіслане твоїм мертвим кузеном. Я в тебе вдома.
Що діється? Подзвони мені.
- Хуане Пабльо! - Вале!
- Де ти? Послухай мене. - Я в тебе вдома.
Що це за відео, яке тобі кинув твій кузен?
Хуане Пабльо!
Що відбувається?
Хуане Пабльо?
Так?
- Вибачте, подзвонив не в ті двері. - Гаразд.
Вале.
Залишайся на місці й не відчиняй дверей. Чуєш?
Я вже йду. Я все поясню.
Залишайся на місці й не відчиняй дверей.
Чуєш? Я вже йду. Я все поясню.
Я надсилаю цей запрограмований лист лише тому,
що я розсудливий, а таким у бізнесі потрібно бути, Хуанпісе.
Треба враховувати всі довбані змінні.
Якщо ці козли вбили мене, їм це не має зійти з рук.
Тож уважно слухай все те, що я тобі скажу.
Дивися, десь два роки тому
я познайомився в Канкуні з двома каталонками.
Чесно кажучи, я хотів переспати з однією з них, але вгадай що?
Вона виявилася лесбійкою.
Інстинкт підказував мені
ставитися до них добре.
Тоді я почав копати
й з'ясував, що одна з них - її звати Лая, Лая Карбонель -
це дочка каталонського політика. Великої шишки.
Ніхто в Каталонії не сміє й пукнути без дозволу цього рагуля.
Дідько, кузене. Скажи, що ти не отримав цього довбаного відео.
Але знаєш що? Я це відчуваю.
Відчуваю, що той козел, Бакалавр, хоче мене завалити.
Він хоче завалити мене через проєкт, який, ну, повільно рухався.
Повільно, але ми ж були лише на стадії запуску.
Капець якийсь.
Ці козли можуть схотіти завалити й тебе, тож слухай уважно.
Навіть не думай іти в поліцію, бо ці козли контролюють і її.
Ні, головне тут - тип, якого звуть Чакі.
Чакі, гівнюче.
Побачиш його завтра. Він нормальний чувак.
Інстинкт підказує мені,
що цього типа козел Бакалавр уже дістав конкретно,
і він хоче його завалити.
Тому поговори з Чакі.
Переконай його. Приєднайся до його плану завалити Бакалавра.
Послухайся мене, кузене.
Послухайся, гівнюче.
Вони не мають вийти сух…
- Алло? - Ти гарний бігун.
Я не очікував такого від ботана.
Домовмося про переліт Валентини.
- Знову жарти, приятелю. - Я серйозно. Я вже йду.
- Скажи Чіно не чіпати мене. - Гаразд, ходи.
Але дивись, щоб воно було того варте.
Добре.
Можемо наодинці?
Іди за мною.
Ахмед і Чакі хочуть вас завалити.
Ти про що, мудаку?
Ну, Ахмед же має зв'язок із найвищим босом, так?
- Ні. - Ні?
Тоді моя звістка не має сенсу.
Перепрошую.
Педик працює на людину, яка пов'язана з верхами.
Він надає послуги, так би мовити.
То яка там у тебе звістка?
Ахмед вважає, що Чакі більш кваліфікований.
І краще працювати з ним напряму.
Схоже, він сказав головному, і нагорі погодилися.
Навіщо ти мені це кажеш?
Думаєш, я тобі повірю?
Кажуть, що ви надто жорстокі.
Постійно ставите під загрозу організацію.
От довбані педики.
Я хочу домовитися.
Вісенте.
Що скажеш, Вісенте?
Той довбаний Чакі хоче мене турнути.
Добрий вечір!
Привіт.
Як воно?
- Як мала? - Нормально.
Заснула.
Вона хотіла чекати, але я сказала, що ти будеш пізно.
Добре.
Гаразд.
Може, пива? Пригощаю. Не буду відраховувати з твоєї платні.
Ні, спасибі.
Факундо,
я дочекаюся Хуана Пабльо.
Ні, подруго.
Ні, серйозно.
Я вдячний, що ти посиділа з Але, але не хочу проблем із Хуанпі.
Не переживай.
Я поможу тобі завтра з Але.
Ти розумна.
Гаразд.
Якщо він здійме бучу, скажу, що ти вперлася.
А завтра ти будеш з Але весь день.
Добре.
ДИСЕРТАЦІЯ
ІДЕЇ РОМАНУ - ПРИМІТКИ - ДОСЛІДЖЕННЯ - ЧИТАТИ
ІДЕЇ РОМАНУ
ЯНПНМВ - РЕСУРСИ
ЯНПНМВ
МЕКСИКАНЕЦЬ СТРІЛЯЄ.
ЧАКІ СТРІЛЯЄ.
Привіт, Лає. Це Валентина. Ти дала мені свій номер. Пам'ятаєш?
Нам треба поговорити.
Оце написав твій колишній? Схоже на роман.
Так, це роман, але автобіографічний.
- Тут правда, хоч він використовує вигадки. - Звідки ти знаєш? Ви ж давно розійшлися.
Так, але Хуан Пабльо ще до того давно був дивним.
Він не хотів брати мене до Барселони.
Кинув мене, проте потім узяв, як і в романі.
Тепер я знаю, що йому наказали.
Та ходи вже! Нам треба йти!
Але, у нас 15 хвилин. Почекай хвильку.
Визнай: історія того, що злочинна група керує любовним життям твого екса, -
це смішно.
Це все було частиною плану.
Слухай, тут є все, правду кажу.
Прочитай. Описано, як він пішов у поліцію.
- Чорт забирай. - І глянь ще на це.
- Трясця. - Упізнаєш його?
- Він батько Лаї. - Звісно, я його знаю. Усі знають.
Він велика шишка. Публічна особа.
Можеш допомогти?
Не знаю.
Я в літературі не дуже, але це схоже на суміш правди й брехні.
Якби половина твору твого екса була правдою, це була б бомба.
Про що йде мова?
Змова мексиканських наркобаронів для відмивання грошей у Каталонії?
Через Оріола Карбонеля? Через партію?
Під прикриттям Мосос де Ескуадра? Та ти що!
Прошу, поможи знайти Хуана Пабльо.
Ще не можу активувати протокол.
Але буду пильнувати.
- Гаразд. - А поки що буду читати.
Але, ходімо.
Учора мені снилися кошмари.
Що Вале верталася в Мексику, і її теж зняли з літака.
Я прокинувся, і Чіно відвів мене до копа Рікера, щоб упізнати італійця.
У кабінеті на стіні була футболка «Еспаньйоли» з автографом.
Трясця.
Валентино!
Я постійно думала про дієслово «зникнути».
Коли мені сказали, що ти не «з'явилася»,
мені згадався магічний фокус.
Маг, у якого щось зникає,
а тоді знову з'являється.
Але ти не з'являєшся.
Привіт, синку.
Твоя мати не втрачає надії, що ти отримуєш мої повідомлення.
І з якоїсь причини, якої твоя мати не може збагнути,
від тебе ні слуху.
Може, ти поїхав учитися в Ботсвану з Валентиною. Не знаю, синку.
Твоя мама хотіла сказати тобі, що вона в Барселоні.
Так, мене запросили на конференцію для родичів зниклих безвісти.
Татів лікар не дозволив йому летіти, тому мама прилетіла сама.
Знаєш що, синку?
Твоя мати зустрілася з Лаєю.
Хоча й дуже коротко.
Вона прекрасна! Така елегантна й вихована.
Вона перепросила, що привела сімейного адвоката,
але її батько наполіг, аби той поміг за потреби.
Так що, синку,
твоя мати блукає цим прекрасним містом,
сподіваючись, що…
Що ти будь-якої миті з'явишся.
Бо ти не можеш кинути свою історію посередині.
Історіям потрібен кінець.
Кінець щасливий або сумний,
але кінець.
- Послухайте мене! - Що?
Я знала Валентину.
Голова поліції Мосос і батько Лаї Карбонель
причетні до вбивств Хуана Пабльо, Валентини та дівчинки.
Це неправда. Я говорила з Рікером і міністром Карбонелем.
- Вони намагаються їх знайти. - Вони їх і вбили!
І мексиканська злочинна організація.
Тіл же не знайшли.
Їх кудись прибрали. Це одне й те ж.
Сеньйоро, я була поліціянткою.
Мене звільнили за спробу розкрити правду. Мене пробували заткнути.
А що вони зробили з Джимі, другом Валентини?
- Я його не знаю. - Убили.
А сказали, що це передозування.
І все це пов'язано зі смертю Лоренсо. Усе ось тут, описане вашим сином.
Не вірите мені - хоч йому повірте.
Попри назву, яку він обрав.
Я не збираюся це читати. Дай мені спокій.
Переклад субтитрів: Анастасія Барич