Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Třikrát jsem dostal vši.
Musím spát se smradlavým děckem.
Jeptišky mě každej den bijou jako žito.
A mou mámu pro mě nepošleš.
Ale protože jsem hodnej syn,
dám ti další šanci.
Připravenej?
Tady máš!
Ty jeden spratku! Cos to provedl?
- Odnesls sem krucifix? -Říkala jste, že Ježíš je můj kamarád!
- Hraju si s ním! - Hraješ? Zlomils mu ruku!
Chtěl to po mně. Mohl jsem říct ne?
Ty neskončíš ani v pekle!
Tebe nebude chtít ani ďábel!
No a co! Já nikoho nepotřebuju!
- Slyšíte mě? Nikoho! - Pojď sem, ty spratku!
Pojď sem! Říkám, abys šel sem!
Pojď sem, Gustavo!
Kam mě táhnete?
Nechte mě!
Běžte! Všichni!
Běžte, běžte!
Pusťte mě!
Tak ty nikoho nepotřebuješ?
To se uvidí!
Já už budu hodnej, slibuju!
Vy svině jedny!
Pusťte mě ven! Já vám ukážu, až se odtud dostanu!
Slyšíte mě? Budete toho litovat!
Gustavo!
Co chcete?
Tys fakt ukradl krucifix?
Jak se máš?
Jak asi myslíš? Jsem v sedmým nebi.
Jestli máš hlad, sněz tohle!
Padejte pryč!
Vypadněte!
Až vylezu ven, tak vás všechny zmlátím!
Rozmlátím vám držky!
Stále platný výnos 196/2003, známý také jako zákon 100 let, říká,
že pokud je dítě po narození opuštěno,
mohou být informace o jeho biologických rodičích
zveřejněny až poté, co dosáhne věku 100 let.
NEJLEPŠÍCH STO LET MÉHO ŽIVOTA
Haló?
Dobrý večer, pane prezidente.
Ano, vše je přichystané.
Propočítal jsem to
a z Říma je to 569 kilometrů.
To je 6 hodin cesty v současné dopravě.
Ale samozřejmě ne během dne a po E35. Proto to nechávám na noc.
Přirozeně. Moc děkuji, pane prezidente.
Hodně štěstí!
Díky.
Sestra Grazia?
Giovanni Andreasi, těší mě. Mluvili jsme spolu...
Dobrý den. Doufám, že jste měl příjemnou cestu.
To ano, dokonce jsem to stihl o hodinu dřív, než jsem plánoval.
Pořád se ještě připravuje.
Můžete počkat na dvoře. Máme tam lavičky.
- Hned za vámi přijdu. - Dobře.
Zatímco tu budu čekat, chtěl bych vám osobně poděkovat...
Ovšem, pardon. Jménem asociace bych vám chtěl moc poděkovat
za vaši pomoc a ochotu.
To dnešní setkání je nejdůležitější v mém životě.
- S tím rozhodně nesouhlasím. - A s čím?
Co děláš?
Vezmu si tamtem.
- Tenhle? - Jo.
Není to trochu moc?
Ten oblek je starej 60 let.
Nechal jsem si ho šít, když jsem poznal Ritu.
No...
Ale i tak jste ji nechal katarskýmu princi, že?
To je zas jinej příběh.
Jo! Vždycky si ho moc ráda poslechnu.
Takže...
Počkej, počkej.
Támhle je papírová krabice. Dole ve skříni.
- Tahle? - Jo. Přines ji.
Sedni si.
Otevři ji.
A pod tím by měla bejt žlutá obálka.
Otevři ji.
Na.
- Co děláte? - To máš na rovnátka pro svýho syna.
Ne, to nemůžu.
To se tě mám prosit?
Neboj se.
Vrátím vám to hned, jak budu moct.
Chápu vaše důvody, ale...
Je od vás moc hezké, že cítíte takovou odpovědnost,
ale...
Možná by bylo trochu nerozumné, abyste odjížděl.
Sestro...
Povolal mě samotnej Všemohoucí.
A jak bych Jeho mohl odmítnout?
Co?
A kromě toho,
moje matka je v nebi, shlíží na mě dolů a říká:
"Vidíte tam toho dole? To je můj malej Gustavo."
"To on tenhle posranej zákon změní."
"Můj syn."
"Byla jsem taková mrcha,
že jsem ho ani nechtěla poznat."
Gustavo!
Není v nebi.
Není v nebi...
Jak se dnes cítíte?
- Dobrý den, sestro! - Jak se vede?
Dobře.
Tady je váš doprovod.
Dobrý den, pane Diotallevi.
Jsem Giovanni Andreasi z asociace.
Tyhle květiny
jsou dar asociace za vaši ochotu a pomoc.
Vezmu je. Dám je do nějaký vázy.
Budete je mít v pokoji, až se vrátíte.
Je to jen malé poděkování za to, co pro nás děláte, pane.
Za to, co dokážete setkáním s ministryní.
Sestra Grazia je o všem informovaná.
Sám naši asociaci dobře znáte.
Pro nás všechny je obrovská čest, že jste s námi na jedné lodi.
Že všichni táhneme za jeden provaz, abych tak řekl.
Gustavo?
A oprávněně.
Uvědomuji si, že vám způsobujeme jisté nepříjemnosti.
Se sestrou Graziou došlo i k menší konfrontaci.
Řekla mi,
že sdílíte pro věc stejné nadšení a odhodlání jako my všichni.
Pane Gustavo, ani nevíte, jak dlouho jsme vás hledali.
To teda umíte hledat na hovno.
Umíte hledat úplně na hovno.
Žiju tady už deset let.
- Pravda. -Žádný cukr.
Žádné karbohydráty. Žádné uzeniny.
A snad nemusím ani říkat, že žádný alkohol!
Nebojte, sestro. Jsem abstinent.
Takže se nemáte čeho bát.
- A doporučuji, aby při čůrání seděl. - Ovšem.
- Mohl by spadnout. - Spolehněte se.
Ještě jednou vám děkuji.
Tady má léky. Je nezbytné, aby je užíval, jak má.
Určitě. A ještě jednou děkuji.
- Nechť vás provází Bůh. - To bude.
Bojujeme za správnou věc.
Rozloučím se s těma krávama.
Pane Gustavo, prezident asociace pro vás má moc milý vzkaz:
"Všichni svádíme boj s neviditelným doživotním odsouzením."
Pro nás v ADABR znamenáte opravdový zvrat.
ADABR? Co to je?
Zkratka naší asociace. Znamená to:
Národní asociace adoptovaných dětí a biologických rodičů.
Budete ze mě mít prachy?
Ne, to v žádném případě. Bojujeme za základní lidské právo.
Itálie je jediná země na světě,
kde platí tento absurdní zastaralý zákon,
že pokud rodiče nechají narozené dítě v porodnici,
nemá právo na zjištění jména své matky a svého původu,
dokud nedosáhne věku 100 let.
Chceme v parlamentu navrhnout zákon,
který by se vracel k francouzskému modelu.
V podstatě by se jednalo o kompromis mezi právem matky na anonymitu
a právem dítěte na informace.
Tak by se Itálie konečně dostala na stejnou úroveň s...
- Ne, to... - Polechtals mě.
Ne, já jenom...
Chodíš tančit?
Tančit? Ne, já moc netancuju.
Za mlada jsem obrážel nejlepší kluby na Via Veneto.
Byl jsem velkej tanečník.
Nepovídejte.
Na Via Boncompagni 12 jsem strávil mládí.
Mám hlad.
Jo, já taky. Když ještě chvilku vydržíte...
V mým věku už trpělivej nejsem.
Je to ztráta času.
Ještě 70 kilometrů a budeme v Boloni. Tam se můžeme najíst v Poggi Inn.
V Boloni není moře.
Ne, tam moře není. Ne... Tam je Boloňa.
Pojedem k moři.
- K moři? Tomu nerozumím. - Prostě jedem k moři, jo?
- Rád bych, ale to bysme si zajeli. - Já chci jet k moři.
- Chápu, ale nemůžu s tím nic dělat. - Chci jet k moři.
Chci vidět vodu. Potok, řeku, kaluž.
Chci k moři!
Je to problém?
Ne! Tedy...
Hlavně se nerozčilujte. Něco vymyslíme.
Dobře.
Tak přemejšlej.
Jinak to můžeš rovnou otočit a jet zpátky.
Je to jasný?
Najdeme nějaké místo u moře.
Kdo hledá, najde.
Máš nějakou holku?
Přítelkyni?
Proč se ptáte?
Seš buzerant?
Ne, nejsem buzerant.
Klid, znám jich plno takovejch, co maj rádi ptáky.
Jenom jsem chtěl vědět, proč se ptáte.
Každopádně jsem holku měl, ale už nemám.
Jak to? Seš... Jak se tomu říká... binární?
- Ne, nejsem binární. - Máš rád trochu od obojího?
- Tak dost! - Les i vršek...
- Máš dvě nohy v jedný botě. - Jak chcete.
A jsme tady.
Cejtíš tu svobodu?
Svoboda...
Opatrně.
Byls někdy v base?
V base?
Ne.
Vy jo?
Spal jsem tam.
- No vidíte... - Co vidím?
Co mám vidět?
To se jenom tak říká. Proč?
Protože mě jeptišky v 16 vykoply z internátu
a musel jsem si hledat místo na spaní.
Tak jsme přespávali ve věznicích pro mladistvý.
Proto.
Co ty můžeš vědět?
Můžeš jenom doufat...
Každopádně jsem holku měl.
A pak mě opustila.
Ale prosím tě, dyť měla recht.
Kdo by vydržel s takovou osinou, jak seš ty?
Byla chytrá. Měla dost rozumu, aby tě kopla do řiti.
Poslyšte, pane Gustavo, jak dlouho se známe? Tři hodiny?
- Celou věčnost! - Věčnost.
To, o čem tady mluvíte, je ale starší než tři hodiny.
Mluvíte o mém osobním životě, ale vůbec nic o mně nevíte.
- Mám intuici. - Nepochybuju.
Tak si pojďme promluvit o tom, co se týká naší práce. Bez odbočování.
Co to je?
Upozornění na vaše léky.
- Dej mi je. - Ne, dostal jsem je na starost já.
Dej mi je, nebo zavolám Grazii a řeknu,
že se chci vrátit do hospicu. Mrtvej!
Klid.
Tady máte ty prášky.
A co voda?
A brčko.
Pomalu, je studená.
Dělám si srandu!
Dělá si srandu...
Z týhle studený vody bych si v Rusku moh udělat i čaj.
V samovaru.
Tak jo, až mě pobavíte tou svou historickou anekdotou,
vezmu si ty prášky zpátky. - Nechám si je.
Už se to nese.
- Pro vás, pane. - Díky moc.
- Dobrou chuť. - Děkujeme.
Co to je za chcanky?
Dodržuju pokyny, které mi dala sestra Grazia a vaše pečovatelka.
Alina se narodila v Bukurešti.
Může se někdo z Bukurešti vyznat v jídle?
Co já vím? Možná jo, možná ne.
Někteří Rumuni se v jídle vyznají,
a jiní zase ne. Jako všude na světě.
A tohle jídlo, co Alina navrhla, není pro Bukurešť vůbec typické.
Je to jídlo připravené podle diety,
kterou máte nakázanou od sestry Grazie a Aliny.
- Je to vynikající polévka. - Tak si ji sežer sám.
Já chci linguini s humrem.
Lingiuni s humrem jsou přesně to jídlo, co...
Objednej mi linguini s humrem, nebo se zvednu
a udělám tady peklo!
Klid, zůstaňte sedět. Jsou tady lidi.
Děláme jim divadlo. Slečno? Promiňte.
Můžete nám donést poloviční linguini s humrem?
Ideálně celozrnné, pokud máte.
- Je mi líto, ale kuchyň teď zavřela. - Kuchyň zavřela.
- Donesete nám nějaký bublinky? - Už se to nese.
- Jak se jmenujete, slečno? - Rosa.
Rosa...
Merci beaucoup, Roso.
Merci !
Umí francouzsky!
Ta kytka patří restauraci. Merci beaucoup !
Nech si chutnat.
Dobrou chuť.
Slečno?
- Můžete mi donést trochu oleje? - Jistě.
Díky. Vyměnili jsme si to.
- Líbí se ti? - Kdo?
Vidím, jak ji očumuješ.
Chleba, olej, sejra...
- Ta slečna? Ta servírka? - Ta slečna, jo. Ta servírka.
- Ne, chci po ní to, co všichni tady. - Musíš s tím něco udělat.
Vstaň.
Běž k ní.
A nonšalantně
jí šáhni na mandolínu.
Dejte tu ruku dolů.
Dejte ji dolů!
Jsou tu rodiny s dětmi!
Co je to za sexuální metaforu?
Nemáš rád mandolíny?
Běž za ní a řekni: "Promiňte, slečno, nedala byste mi svoje číslo?"
- To už je trochu lepší. - To se ti líbí, co?
Jo, tohle určitě udělám.
- Běž. - Jednou to třeba udělám.
Běž, myslím to vážně!
To nikdy neudělám.
- Ne? - K tomu mě nikdo nikdy nedonutí.
Tak já si nepopovídám s ministryní.
Jasný?
Tohleto... to vaše popichování a urážení...
i když tomu tak nechci říkat... o co vám jde?
Co z toho budete mít, když to udělám?
- Proč? - Proč?
Protože já už nemůžu.
Tímto budou všechny evropské země, včetně Itálie,
sjednoceny pod jedinou jurisdikcí,
co se týká zacházení
s opuštěnými dětmi.
Musím vyvenčit draka.
Potřebujete na záchod?
Teď jsme začali, nemohl byste to chvilku...
- Drak na nikoho nečeká. - No jistě, to dá rozum.
Kdybyste vydržel, než dojedeme někam, kde se dá pohodlně...
Rychle, nebo se vychčiju v autě!
- Tomu se zkusme vyhnout. - Tady odboč.
Určitě je to dobrý nápad? Co najít záchod, kde si můžete sednout?
To ti nakecala Grazia? Jsem snad jeptiška?
Ne, to nebyla sestra.
- Tak už zavři hubu. - Vidím, že na tom pohybově nejste...
Abyste mohl...
Ano?
- Podržím vás. - Tak dělej.
- Co mám dělat? - Nemám tři ruce, ne?
No tak,
dělám si prdel.
- Takže to zvládnete? - Jasně, že zvládnu.
Nebyl jsem si jistý dynamikou, takže...
- Hlavně, že tu věc nebudu muset... - Teď se pustím.
Na tři se pustím.
Raz, dva...
- Opatrně! - Pustím se.
Zatáhni. Tahej, drž mě.
Rychle, prosím vás.
Už to bude, ale sám to nezvládnu.
Je mi kvůli tobě trapně.
- Koukáš se? - Ne, nekoukám.
- Otoč se. - Natočím se takhle.
Otoč se úplně.
- A drž mě, jo? - Samozřejmě.
- Pořádně, jo? Už je to tady! - Jasně, opřete se o mě.
- Myslel jsem, že... - Drž mě!
- Kdybyste se mohl tou rukou chytit... - Počkej!
Ticho! Už to bude. Slyšíš to?
- Slyšíš to? - Co mám slyšet?
Co tady vy dva děláte?
Kdo to je?
Promiňte, jsem tu se starším pánem. Přírodě neporučíte, však to znáte.
- On tam chčije! - Dyť je to jenom pár kapek!
Ale je to moje vinice!
Nepočůral vám nic jedlého. A opravdu to bylo jen pár kapek.
-Žádám vás o trochu pochopení. - No jo, je starej.
Tak oba táhněte do řiti!
- Děkujeme. - Už nemá víno, ale ocet.
Hned zmizíme, jistě...
- Počkejte, nevím, kde... - Drž mě!
Pomáhej mně, ne sobě.
Jste celý?
Mně je tenhle zákon u prdele.
Pane Gustavo, v čem je problém?
Jel jsem s tebou, jenom abych vypadnul z toho očistce.
Chtěl jsem jet do Říma.
Takže až udělám to, co po mně chceš,
ty zas uděláš to, co chci já.
Nebo si budeš muset najít dalšího stoletýho starce.
Však je jich všude plno, že jo? Vlastně ne, máš recht.
Jsem jedinej.
Uděláme to takhle. Probereme to spolu v autě.
Proberem to na vinici. Nikam nechoď.
Tak mi vysvětlete, v čem je problém. Co chcete?
Jednu věc si dobře zapamatuj.
Nechci o svý matce vědět ani ň.
Nebudu si před ministryní hrát na chudáčka.
Je to jasný? Jinak ti udělám peklo...
Pane Gustavo...
Pane Gustavo, nikdo si nebude myslet, že jste chudák.
- Tak to vůbec není. - Tak jak bys to nazval?
Stoletej stařec, co si vylejvá srdíčko před ministryní,
protože pořád hledá svou matku. Kdo teda je, když ne chudák?
Hrdina, který ve svém věku a svým svědectvím
může změnit životy 400 tisíců lidí,
kteří neznají svůj vlastní příběh.
Tohle si myslíš?
Můžu řídit, jestli seš unavenej.
Děkuju,
to je skvělý nápad, ale...
- Mně by to nevadilo. - O tom nepochybuju.
Můžu řídit, není žádnej provoz.
Ano, ale i kdyby provoz byl...
váš nápad je tak moudrý a adekvátní...
proč bych nesouhlasil, že?
Řidičák určitě máte.
Já?
- Mejval jsem. - Míval jste?
Ale řídit pořád umím.
O tom nepochybuju.
Cestou zpátky vás nechám chvíli řídit.
Děláš si prdel? Byl jsem závodní pilot ve Vallelunze.
Pane Gustavo...
- Obrážel jsem bary, tancoval jsem... - A pak jste řídil.
A pak...
jsem šel ráno závodit do Vallelungy.
Se vší úctou, myslím,
že tohle jsou přesně ty druhy zábavy,
které už jsou pro lidi vašeho věku jen vzpomínkou.
Nemůžete řídit auto.
Mějte rozum. No uznejte.
Mám dotaz. Je v tvým životě někdo,
kdo tě měl aspoň na pět minut rád?
Protože já z tebe seru magi v kostkách.
Fakt mám sto chutí vystoupit a dojít to pěšky.
Naštěstí toho moc neujdete.
Co je to zas za rachot?
Další upozornění na léky.
- Podám vám tu krabičku. - Ty prášky mi dej.
- Vy ty prášky máte. - Vyndej mi je a neser.
Trval jste na tom, a dost neoblomně, že si je necháte u sebe.
Vložil jsem ve vás svou důvěru, což byla chyba, které lituji.
- Co mám teď asi dělat? - Vymysli si něco.
A co asi tak? Podívejte se, kde jsme...
Musíme najít lékárnu, protože...
Není vám dobře?
Už mi bylo líp.
Vy nevíte, jak se ty prášky jmenujou, že ne?
Já? Já nevím ani, jak se jmenuješ ty.
Já vím, sestro Grazio. Ale nebyla to ničí vina.
Měli jsme problém.
Kdybyste mi jenom řekla ty názvy, stojím před lékárnou.
Končí to na L. Metforal?
Sotalex, to si pamatuju, dvoustovka.
Sobrepin, to jsou čípky... jinak to nedělají?
Tak to je paráda.
Potřeboval bych to všechno vědět. Určitě mě chápete, sestro.
Mám je, ale nechám si je u sebe.
Co to je?
No prášky. Chtěls je, ne?
- A kde byly? - V tý tvý kabelce.
- Tam určitě ne. Kde byly? - No tady. Tady byly.
Kde tady? V autě? Kde?
Musím si vzít ten zelenej?
Potřebuju vodu.
Pane Gustavo, tak mě aspoň nechte zkontrolovat papír.
Vodu.
Neztraťte ten vršek.
A brčko.
Pomůžu vám.
Jenom se podívám.
Jo, jo, ty zelený.
Do pr...! To ne!
- Gustavo, proč jste to udělal? - Byla to polívka.
Jak by to mohla být polívka? Měl jste v té předválečné čutoře vodu!
- Ne koktejl! - Je to teplý.
Hlavně to nevybryndejte.
Hlavně do sebe dostaňte ty prášky.
- Vem mi čerstvou vodu. - Dobře.
Jemně perlivou.
Jedno kafe, prosím.
Děkuju.
Díky.
Saturace je opravdu dobrá.
- Opravdu to nejde jinak? - Je mi líto, vozidlo se zabavuje.
Ten pán nemá řidičský průkaz a podívejte se na to poškození!
Já vím.
Je v pořádku? Teda, je na tom jako předtím?
Ano, na svůj věk má krásné hodnoty.
Ale měl by hodně odpočívat.
Dobře, na shledanou. A moc děkuji.
- Nashle, Letizio. - Nashle, Gustavo.
Můžu?
Jak je vám?
Vidíš?
- Vidíš, kam jsem tě zavez? - Pěkné.
Moc pěkné.
- Ty máš pyžamo s tříčtvrťákama? - Jo, to je cestovní.
Ale, myslím, že už vás chápu.
Předstíráte, že vám na ničem a na nikom nezáleží,
ale jen proto, že jste hodně vytrpěl.
Opustili vás stejně jako mě, neměli jsme štěstí.
Proto cítím, že se na vás nemůžu zlobit ani po tom, co jste dnes udělal.
Protože vy a já jsme kolébkoví bratři. Tohle je náš boj.
Kdybyste si potřeboval promluvit, třeba o vašem životě,
jsem tady.
- Co že jsme? - Kolébkoví bratři.
Tak si říkáme mezi...
Chcete vstát?
- Ne. - Lepší?
Vypni ten krám.
Fakt myslíš, že tohle je ten problém?
Protože když člověk neví, odkud pochází,
je vlastně nekompletní.
Náš prezident vždycky říká,
že hrozná pravda je stále lepší než temnota.
Seru na to, co prezident říká.
Kde byla tvoje matka,
když ses v noci sám probudil,
protože ses bál?
Kde byla, když udělals první kroky?
Když ti rostly zuby?
Kde byla, když ses poprvý zamiloval?
Kde byla, když tě ta tuctová holka vodkopla?
Matka tu má bejt. Je tu pro tebe, když ji potřebuješ.
Proč ji potřebuješ teď?
Potřebuju ji, abych znal svůj příběh.
Abych věděl, kdo opravdu jsem.
Abys věděl, kdo seš? K tomu potřebuješ matku?
Chcete mi říct,
že za 100 let jste si ani jednou neřekl,
že byste chtěl vědět, kdo je vaše matka, jak se jmenuje,
kolik jí bylo, když vás porodila?
Jestli jste jí podobný nebo jestli máte sourozence?
Za 100 let jste si to nikdy neřekl? Tomu nevěřím.
K tomu, abych věděl, kdo jsem,
mi stačí život, kterej jsem prožil.
Sundej to ze mě.
A vyndej mi z kufříku síťku.
- To máte na vlasy? - Ne, na prdel!
- Jo, na vlasy! - Myslel jsem si to.
Nasaď mi to.
Počkejte, tohle jsem nikdy nedělal.
Na čelo mi to dej.
Kdybyste něco potřeboval, tak jsem hned vedle.
Nechám vás být. Musím něco udělat.
Rita!
Spíš?
Ne, co je?
Dneska to byla sranda, co?
Jo.
Ale běžte už spát. Zítra musíme brzo vstávat.
- Tak dobrou noc. - Dobrou.
Dobrou.
Hej! Spíš?
Ne, nespím.
Spal bych, kdybyste mě nevzbudil. Co je?
Něco mě napadlo
a chci ti to říct.
Co?
Ale jestli spíš...
Řeknu ti to zejtra. Dobrou noc.
Ale jestli chceš, tak ti to řeknu.
Tak mi to řekněte a nechte mě spát.
Představ si, že otevřeš tyhle dveře,
a za nima bude tvoje matka.
Podívá se na tebe...
a pošle tě do prdele.
Co mi chcete říct?
- Nechám tě spát. - Tak dobrou.
Mami!
- Prosím. - Děkuji.
Můžete přeparkovat.
Moc mě těší. Jsem Gianna.
Mě těší, enchanté !
Gustavo Diotallevi. Giovanni o vás hodně mluvil.
Moc ráda vás poznávám.
- Ahoj. - Díky, žes přijela.
Říkal jsem, ať nejezdíš tudy.
Nebylo to tak zlé, jen malé omezení kvůli rozkopané cestě.
- Buď v klidu. - Nemůžu být v klidu.
Tak buď nervózní, ale potichu.
Gustavo spí.
Přes noc se muselo jet hezky, ale přes den je to hrůza.
Proto jsem ti říkal, ať tudy nejezdíš.
Ve špičce bych na té cestě strávila mládí.
- Vím, co máš v plánu. - Opravdu?
Bojkotuješ mě.
- Kam jdeš? -Řekla bych pro benzín.
Ale neuvěřil bys mi, když neuvidíš blikající kontrolku.
Máš pravdu. Všechno je to součástí mého ďábelského plánu.
Haló, pane prezidente?
Ano.
Já vím, počkejte...
Můžu jenom říct, že jsem zahanbený.
Byli jsme připravení na všechno, jenom ne na tuhle řadu katastrof.
Přišlo to úplně...
Pan Gustavo je v pořádku, v tom problém není.
Kdybychom narazili na problém...
Děkuji za pochopení,
ale opravdu se hrozně stydím, že jsme to předběžné slyšení nestihli.
Tak dobře. Na viděnou.
Vždy k službám.
Co je?
Hele, měl bych...
Vyvenčit draka?
- Všechno chápu. - Co?
- O tobě a Giorgii. - Gianně.
Jak se to říká? Láska není nikdy snadná.
Nádherná žena.
Kolik jí je? Kolem 40?
Je jí 55.
To bych teda neřek.
A ty její melouny!
- Máš je rád vyzrálý? - Dejte pokoj.
Máš rád zkušený. Stejný jako já s Ritou.
To bylo ale trochu těžší. Musel jsem udělat paroháče z prince.
Je vdova?
- Je vdova? - Poslouchejte, pane.
Dokážu zkousnout, že jste zdecimoval kavárnu.
Že jste mě přinutil nechat vás řídit, a pak jste naboural auto,
že jste zničil nejdůležitější událost v mém životě.
Ale Giannu ne.
- Proč ne? -Žádám vás, abyste o ní nemluvil.
Ne.
Děkuji.
- Co děláš? - Můžete mi přestat radit?
Už mě to štve.
Znáte to tady, že?
Měla byste vědět,
že tu bejvalo latinsko-americký ghetto.
Chodívali jsme... Chápete?
Můj otec říkával to samé.
Proč tady jsi?
Co to je?
Co je to za tón? Ty ses drbal ve sprše
a já jsem se tu bavil s dámou. - Nebojte se.
Giovanni mě tu nechce.
Připravila jsem oběd. Mám ho nechat za dveřmi?
To jsme v base?
Ne, proč?
- Kde bydlíte? - Nahoře.
Konečně už vím, jak jste tohohle blázna poznala.
Rádi přijdeme, když nás zvete.
- Výborně. - V žádném případě.
No tak, vždyť nám nabídla oběd.
S radostí pozvání přijímáme.
- Zavoláte nám, až bude hotový? - Už je hotový. Budu nahoře.
Je hotový!
Možná se nejdřív zeptejte.
- Určitě máte nějakou dietu. - Propána krále.
Takové porušení vám ale někdy prodlouží život.
- Nikomu to neřekneme. - Ne!
Pane Gustavo,
kapku červeného?
Kde vás schovávali?
Ano, prosím!
Děkuji vám.
To je on a Massimo, můj manžel.
Vždycky hrozně rád cestoval.
Takže...
loni, 12. září, odjel na cestu,
kam jsme s ním nikdo z nás nemohli.
Aspoň zatím ne.
Ale rok s tím bojoval. Bojoval jako lev.
S Massimem jsme udělali spoustu chyb.
Když jsme Giovanniho adoptovali, byl ještě miminko.
A jak rostl,
rozhodli jsme se,
že s odpověďmi na jeho otázky ještě počkáme.
Takže jsme mu nic neřekli.
Začal nám říkat mami a tati.
Ta emoce nejde popsat.
Dívali jsme se na sebe a říkali si,
že je ještě čas.
A když pak onemocněl, rozhodli jsme se mu to říct.
Vyslechl nás a neřekl ani slovo.
Ale zasadili jsme mu tím smrtící ránu.
Musím vám něco říct.
Jako dítě jsem si představoval svou matku.
Představoval jsem si ji jako vás.
Jste takový fešák.
Tenhle oblek jsem měl na sobě v den,
kdy jsem poznal Ritu.
Vaši přítelkyni?
Dalo by se to tak říct.
A teď...
- Díky. - Prosím.
Ne, ne, ne,
posaďte se.
Lasagně byly vynikající.
Tvoje holka umí vařit.
Není to moje holka.
Spěcháš někam?
Tady je náš další kolébkový bratr!
- Další? - Prezident naší asociace.
- Vítejte. - Děkuji.
- Nemohu vám dost poděkovat. - Prosím.
Máme pro vás dva dárky. Tento...
Co to je?
Vaše průkazka čestného člena naší asociace.
- Krásná myšlenka. - Moc vám děkuju.
- A ještě jedna věc. - Co?
To je pro vás. Od asociace.
S tím můžete jet, kamkoli se vám zachce.
Líbí se vám?
Jo, moc se mi líbí.
Jako ministryně bych se vám chtěla jménem této země omluvit
za tento barbarský a protiústavní zákon.
Zaráží mě, jak i ve vašem věku jsou tyto vaše emoce stále živé
a že stále toužíte po zjištění svého pravého původu.
To si ani neumíte představit.
Co byste chtěl své matce po všech těch letech říct?
Plno věcí...
Trochu blíž.
Plno věcí.
Ale už uplynulo hodně let a všechny jsem je zapomněl.
Zajímalo by vás například, jaký život vedla?
Jo.
Život, jakej vedla.
Pane Diotallevi, toto patří vám.
Váš spis.
Můžete ho otevřít.
Chtěl bych poděkovat
všem členům asociace.
- Je tu jméno mojí matky? - Ano.
Obejmout mě může jen její náhrobek.
Já...
jsem 100 let svou matku nehledal.
Proč bych měl začínat?
Ale myslím, že bych měl něco říct.
Giovanni,
děti nepatří těm, kteří je porodí.
Patří těm, kteří je milují a vychovávají.
Dětem
se musí dělat ovesná kaše a utírat jim zadky.
A tím chci říct,
že bych rád vrátil
tento spis odesílateli.
Promiňte.
Pane prezidente! To je tak ponižující.
Pokud dovolíte, promluvím s ministryní...
Ne. Už jsi udělal dost.
Ten Diotalleviho případ, myslím, že vím, v čem je...
Nadechni se.
-Říkal jsem, že... - Buďte zticha!
Poslouchám ty vaše kecy už dva dny!
- Teď buďte zticha. - Konečně říkáš, co si myslíš!
Prostě jste si ten posranej spis mohl vzít a nějak to zahrát.
"Děkuju, necítím se na to, stydím se..." Úplně cokoli.
Vymyšlený kecy vám jdou. A místo toho jste udělal senzaci.
Vraťte to odesílateli. Co má do prdele znamenat?
Serete na sebe i na ostatní.
Proto umřete sám v tom blbým hospicu!
Chlapče, všichni umřem sami.
- Jenom ty to pořád nechápeš. - A co nechápu?
- To s tvou matkou. - Co s mojí matkou?
Jo. Myslíš, že nevím, že to byla tvoje matka?
Moje matka mi celej život lhala do očí.
Měli tisíc příležitostí říct mi pravdu, ale neřekli.
Vadí ti, že ti řekli, že jsou to tvoji rodiče?
Lhali ti, protože tě mají rádi!
- Opatrně s tou holí. - Zbožňujou tě!
A když miluješ, děláš chyby.
To si pamatuj!
Měl bys svou matku jít obejmout.
Slyšíš mě? Obejmi ji!
- Rozumíš? - Jdi do prdele, Gustavo.
Konečně někoho poslals do prdele.
Támhle je.
V mládí je snadné být pohledný.
Ale být pohledný starý muž je velmi těžké.
Gustavo, je tu ten chlapec, který dnes volal.
Pošli ho sem.
Tak sem jste chtěl jít?
Sedni si.
Tak co?
- Vidíš? - Jo.
Pane, chtěl bych se omluvit za svoje chování.
Myslel jsem, že už si tykáme.
- My si tykáme? - Chvíli mi vykáš, chvíli mi tykáš...
Aha. Omlouvám se, jestli jsem to přehnal.
Každopádně...
musíme jet domů.
Já jsem doma.
Prosím, pánové.
- Chceš šampaňský? - Jo.
- To stačí. - Stačí?
Prosím.
- Podej mi ten doutník. - To už mi přijde přehnané.
Ta vůně, miluju tu vůni.
Gustavo, připijeme si.
Ale pak musíme vyrazit.
Pamatuj si, že Gustavo Diotallevi zná jenom dvě slova.
Na zdraví.
- Naučil jsem se pít bez brčka. - Jo, vidím.
Udělám to.
Víš...
možná jsem ten spis měl otevřít.
Řekl jste, že je vám vaše matka u prdele.
No, to byla lež.
Ty nikdy nelžeš?
Pomaličku.
Je to dobrý.
Mám to otevřít?
Počkej, dej mi ještě kapku.
Lej.
Ještě kapku, no tak!
Mám to teda otevřít?
Do toho.
Jmenuje se... jmenovala se...
Fernanda.
Fernanda Sciccolone.
Fernanda Sciccolone?
Fernanda...
To je jméno jak pro...
Ale dneska jméno Fernanda není tak špatné.
Ne?
Fernanda Sciccolone je takové zvučné jméno.
Možná jí říkali...
Šik.
Nanda Šik. Třeba to byla její přezdívka.
Taky se tu píše, kde...
kde se narodila.
V Bassano Del Grappa.
Věděl jste to?
A taky tu je,
kde je pochovaná.
Připijeme si.
Znovu.
Na Fernandu!
Zavolejte pomoc!
Promiň.
Jak je vám?
Dneska to byla sranda, co?
Jo.
Ale poslyšte,
teď si odpočiňte.
Chtěj mě odvízt zpátky k jeptiškám.
Odpočívejte.
Než vás vrátíme jeptiškám, máme něco udělat, že?
Jo.
Podej mi oblek.
- Promiňte. - Co to děláte?
- Ano? - Ten pán je hospitalizovaný.
Jo...
- Je v léčení. - Jo.
- Jste jeho opatrovník? - Jo.
- Vraťte se zpátky. - Dobře.
- Vraťte se zpátky. - Jo, děkuju, pane...
Giovanni!
Kde je? Giovanni!
Ahoj, mami.
Mě nečekalas, co?
Teď, když jsem našel matku,
by mě zajímalo, kdo byl můj otec.
Musíme to vyšetřit.
Zase se nenechte unést.
Ale ne teď, až tě pustí z basy!
Nezapomeň, žes mě unesl.
- Jdeme na oběd k Gianně. - Jo. Jdeme se najíst.
Najíme se a pak všechno vyřešíme.
Máme čas.
Jak se cítíte?
Úplně skvěle.
Jsem v sedmým nebi.
400 000 dětí opuštěných v porodnici
stále čeká na schválení zákona,
který jim umožní získat informace o rodičích.
V roce 2012 evropský soud zákon 100 let zavrhl se slovy,
že porušuje dvě základní práva každé lidské bytosti:
Právo na zjištění své vlastní identity
a právo na informace o rodinné zdravotní anamnéze.
NEJLEPŠÍCH STO LET MÉHO ŽIVOTA
Pro Massima a Giannu, mé rodiče
České titulky Anna Jančíková S PRO ALFA CZ, a.s. 2023