Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Да?
Кога ще се върнеш в Европа?
В края на февруари или по-скоро в началото на март?
Да дойда ли при теб?
Искаш ли да дойда при теб?
Ужасно е, че само се смееш.
"Убити са жени,
много бедни жени.
Исках да предотвратя още убийства.
Тогава забелязах, че всяка жена мълчи,
страхува се от нещо.
След това стоях с няколко души.
Видяхме три кучета да тичат към нас,
но само две бяха бързи.
Скоро стигнаха до нас. Третото беше
някакъв булдог.
В същия момент ми хрумна,
че може би не човек,
а това куче е извършило убийствата".
Кучето имаше ли име?
Макс.
ИНГЕБОРГ БАХМАН - ПЪТУВАНЕ В ПУСТИНЯТА
Ингеборг Бахман?
Радвам се, че дойдохте.
Макс Фриш.
След като чух "Добрият Бог от Манхатън",
исках да се запозная с вас.
Дори я изслушах два пъти -
първия път вкъщи, а втория - по радио "Хамбург".
Веднага ме впечатли.
Беше съвсем нов глас -
гласът на една жена.
"Не казват ли, че невинаги убийците,
а понякога и убитите са виновни?".
Това е албанска поговорка.
Запомних още една поговорка.
"Всички искаха да се освободят от естествените окови,
за да не намерят после опора в света".
Мъжете не разбират много от жени.
Затова е много важно жените да се представят сами.
Наистина ли е толкова важно за вас?
Извинете ме.
Приятелите ми веднага ви разпознаха.
Те искаха да дойдат на масата ни
да ви изкажат почитанията си.
Едва успях да ги възпра.
Благодаря.
Изглежда, сте истинска звезда в Германия.
Вярно е.
С дете ли живеете?
Не.
А искате ли дете?
Не.
Изглежда, знаете съвсем малко за мен.
Това ме изненадва
при всички приказки и слухове за мен.
Това обижда ли ви?
Напротив.
Чудесно е, че има мъж, който не иска нищо от мен.
Вашите актьори сигурно вече ви очакват.
Нека почакат.
Вие ме поканихте на премиерата.
За мен е по-важно да поседя тук с вас.
В Берлин още бяхте добре.
Там ме посетихте.
После страхът от нападенията се върна.
Исках да ви пиша, че няма да успея да тръгна с вас.
След това ми писахте:
"Да направим всичко,
за да бъде прекрасно".
- Къде отивате утре? - Връщам се в Германия,
в Мюнхен.
Аз заминавам за Цюрих.
Живея там.
Знам.
Какво друго знаете за мен?
Че искате да бъдете освободен.
Освободен ли?
От естествените окови.
Имате право.
Страхувам се да не се вкаменя.
Чели ли сте "Под моста Мирабо" на Аполинер?
"Под моста Мирабо тече Сена..."
"... и любовта ни.
Трябва ли да я призова...
... отново?"
"Радостта...
... винаги следваше...
... болката.
Нека падне нощ и да удари часът.
Дните отминават, но аз оставам".
Останете.
Моля ви, останете.
Пушите твърде много.
Всички пушим твърде много.
В разказите ми мъжете виждат жените като нещо по-висше.
Което трябва да бъде унищожено ли?
Те се самоунищожават. Напротив,
мъжете се опитват да ги защитят.
Мислите ли, че ще успеят?
Боже.
Нека остане с мен
още малко.
Любими,
още ден,
два дни,
осем дни...
Защо точно първата ни вечер цитирах Аполинер?
Следващото стихотворение
се казва
"Песента на необичания".
Защото сте били в Париж.
Може би преди това сте минали по мост.
- Трябваше да се хвърля от него. - Здравей.
- Как си? - Добре, а ти?
Добре.
- Как се казваш? - Джем.
Приятно ми е.
Вече няколко пъти забелязах, че привличате децата.
Има моя снимка
с баща ми и брат ми като бебе.
На нея държа брат си на ръце, сякаш съм негова майка.
- На колко години сте там? - На 14.
На колко е брат ви днес?
Малко по-млад от вас.
Още в началото ми заприличахте на него.
На него ли дължим пътуването?
Да се разходим.
При пълнолуние пустинята свети.
Предпочитам да остана тук.
Да?
Макс Фриш.
Аз съм Макс Фриш. Помните ли ме?
Да.
В Париж казахте, че понякога идвате за четения в Цюрих.
Вярно. Не, аз...
- Аз вече не пиша стихове. - Ще се радвам да дойдете
и без стихотворения.
Всеки ден мисля за вас.
Да.
За съжаление, а би трябвало да работя.
Издателството чака ръкописа.
Нека да почака. Ще дойда.
Да?
Макс Фриш.
Радвам се, че се обаждате.
Вече си купих билет за влака.
Пристигам утре в 14 ч.
Ще ме посрещнете ли?
Щяхте да дойдете днес, Ингеборг.
Аз ви чаках на гарата.
Наистина ли?
Сигурно съм объркала деня.
Да, така е.
Не искате ли да идвам?
Мога да сменя билета.
Не, трябва да дойдете.
Иначе няма да мога да пиша.
Утре ще бъда при вас.
Много наши слушатели са пристрастени към поезията ви.
Постоянно ни питат защо не искате да пишете повече.
Нямам нищо против поезията.
Но трябва да допуснете,
че може да има възражения срещу нея,
срещу всяка метафора,
всеки звук,
всяка принуда да се съчетават думи,
срещу напълно щастливото представяне на думи и образи.
Иска ни се да ги задушим,
за да проверим отново каква е истината.
Какво има?
Какво трябва да бъде?
Възможно ли е някой ден да се върнете към лириката?
Все още знам малко за стиховете,
но изпитвам подозрение.
Подозирай достатъчно себе си.
Подозирай думите.
Подозирай езика.
Задълбочи подозрението.
Така някой ден
може би ще се появи нещо ново.
Подредено е.
На ръка ли пишете?
Само в дневника си.
Аз пиша често на ръка.
Понякога после не разчитам почерка си.
Хайде днес да не говорим за литература.
За какво да говорим?
За усмивката ви.
Вие сте прекрасна.
- Обичаш ли да четеш? - Да.
Какво четеш?
"Вълшебникът от Вила Фиорита".
Браво. Отлично.
Принцесата. Това е чудо.
Маестро, изненада.
Най-после, момиче.
Изпратих ти много телеграми, но ти сякаш потъна в земята.
Липсваше ми.
- И ти на мен. - Не мога да живея без теб.
Влюбила си се.
При мен не става толкова бързо.
Личи ти.
И?
Кой е той?
Не го познаваш.
- Какво иска от теб? - Да се ожени за мен.
Ще го предизвикам на дуел.
Кой е той?
Швейцарски писател.
В момента негова пиеса се играе в Париж.
Този еснаф!
Не, моля те.
Той не е подходящ за теб.
- Иска да отида при него в Цюрих. - Ще го предотвратя.
Ако се омъжиш, ще бъде само за мен.
Да забравим за това.
Първо ще поработим.
Завърших първото действие.
Дано той не пречи на работата ти.
Сигурно е от мъжете, които държат жените си в кухнята.
Грешиш за него.
Трябваше да съм написал музиката, но не става без теб.
Ти ме изоставяш заради този самозван донжуан.
- Нали дойдох. - И аз ще те заключа в стаята,
за да не отлетиш отново.
Поиска да се казва Натали, но е неудобно за изпяване.
Ще ти покажа как звучи.
- Да. - С Наталия звучи по-добре.
По-добре е.
В темата на Хомбург
духовата секция свири в си бемол мажор,
а щрайховата - в си бемол минор. Едновременно.
Получава се дисонанс.
Оставих финала, както го искаше.
Войниците и придворните дами се застъпват за Хомбург,
но курфюрстът не отстъпва.
Отведете го във Фербелин,
в Генералния щаб.
И финалният акорд.
Днес празнуваме завръщането на принцесата.
За принцесата!
- И за новата ти творба. - Нашата творба.
Как си разпределяте работата?
Не работим заедно за пръв път.
Написах музика за нейни стихотворения.
Но този път е голямо предизвикателство
и за двама ни.
- Вие ли избрахте Клайст? - Заедно го решихме.
- Защо точно "Хомбург"? - Свързано е с биографията ни,
но идеята е на Лукино Висконти.
Знае ли за злоупотребата от нацистите?
Да. Точно затова избрахме творбата.
Ингеборг преработи текста чудесно. Отчасти го свърза наново.
Тя редуцира военната тематика
и подсили любовния сюжет.
Не знам дали сте забелязали, но в тази пиеса
няма нито един злодей.
Никой образ не е способен на низост.
Един мечтател става свой собствен господар.
Принцът е първият модерен протагонист
без съдба,
сам в един крехък свят.
Затова ни е така близък.
Тази вечер омагьоса още един мъж.
Остави другия в Швейцария. Остани тук с нас.
Обещай ми никога вече да не бъдеш нещастна.
Любимият ми сомнамбул.
Картината е от Грете Щерн.
Казва се "Коя съм аз?".
Следва в "Баухаус" в Десау.
През 1933 г. трябва да избяга от Германия.
Първо отива в Лондон, а после в Буенос Айрес.
Там издават албум с 46 нейни фотомонтажа.
Казва се "Мечти".
Захар?
Можеш ли да си представиш да живееш с мен?
Мога да си го представя.
Би ли дошла при мен в Цюрих?
Ще бъда нещастен,
но ще поема този риск.
А риска аз да бъда нещастна с теб?
Няма да бъдеш нещастна с мен.
Никога.
"Светлината отслабваше все повече
като прозрачно було пред празния космос,
но слънцето още грееше.
В същия цвят като пясъчните хълмове,
докоснати от последните лъчи,
огромната луна изгря от виолетов мрак без мъгла.
Изцедихме всичко от джипа си.
Същевременно осъзнавахме тържествено,
че нашите очи са единствените, които виждат всичко това.
Без тях,
без очите ни на смъртни хора,
пътуващи през пустинята,
нямаше слънце,
а само огромна сляпа енергия.
Без тях нямаше луна,
нямаше земя
и никакъв свят,
съзнание за сътворението.
Спомням си, че това ни изпълваше
с тържествена надменност.
Скоро след това спукахме задна гума.
Няма да забравя пустинята".
Не съм била в пустинята.
Аз ще ти я покажа.
Искам да ме заровите.
Аз искам
да ме заровите като мумия.
Искам да разбера какво е да бъдеш мумия.
Добър ден.
Идвам при г-жа Бахман.
В апартамент номер 12 на първия етаж.
Да.
Адолф Опел. Вие ме поканихте.
Седнете.
Налейте си чай. Или не обичате?
Чаят е чудесен. Благодаря, милостива госпожо.
"Милостива госпожо"
звучи ужасно.
Благодаря, не пуша, милостива госпожо.
Във Виена ми казаха, че гостувате на фондация "Форд"
и сте единствената сериозна поетеса в Германия.
Вярно е.
Едва ли сте пристигнали от Виена само заради мен.
Не, в момента правя проучване за един филм.
- И вие ли пишете? - Да.
Пиша пиеси.
Харесва ли ви в Берлин?
Всеки ден в него е сив.
Тук не може да се спи, нито да се става.
Не, не мога да харесам Берлин.
- А Виена? - Също.
В кой град бихте се чувствали добре?
В Рим.
В Рим преди катастрофата, която ме унищожи.
Първо ме прогониха от града.
Да, прогониха ме.
Още съм тук.
Може ли да се върнете утре по същото време?
С удоволствие.
- Колко ще останете в Берлин? - Само няколко дни.
Другата седмица отивам в Прага.
Току-що преведоха текстовете ми на чешки.
Да, знам.
Ще има и четене.
Наистина ли?
- Не знаех за него. - Да.
Аз ще отида.
Благодаря.
След това тръгвам към Египет.
Ще вляза в пустинята.
Пустинята.
Гледали ли сте "Лорънс Арабски"?
- С Омар Шариф ли? - Да.
Защо не дойдете с мен в пустинята?
Абсурден въпрос. Извинете.
Ще дойда с вас.
Не.
Наистина ли бихте дошли с мен в пустинята?
Защо се учудвате?
Елате. Седнете до мен.
Сложната история на Мексико не може да се обясни в 150 страници,
но издателят не ми дава повече.
Предлагам да го напишете, както сте възнамерявали.
Може да го хареса толкова, че да приеме целия текст.
Мислите ли?
Така би постъпил един виенски автор.
- Имате ли огънче? - Нямам.
Простете.
Съжалявам.
Мислех, че ще умра.
Заповядайте.
Още ли няма еспресо?
Хората не го търсят, госпожо.
Поне да беше капучино...
Не, оставете.
Ще се наложи да свикна.
Ще трябва да свикна с много неща.
Да.
Ще ви се наложи, госпожо.
Доброто ми момиче е измило съдовете.
И ти можеше да го свършиш.
Защо аз?
Защото стана преди мен.
- Сутрините работя. - Аз не работя ли?
Не и откакто си тук.
Защото твоят "Калашников" ме докарва до лудост!
Още няма безшумни пишещи машини.
Следобед отивам при приятел.
Моето момиче може да работи на спокойствие.
Не става по команда.
Ядосана ли е принцесата?
Какво да направя да я развеселя?
Трябва ли да се изпаря?
Чудесно. Радвам се.
Благодаря.
Успя ли да поработиш?
Не намирах подходящите думи.
Не ти вярвам.
Защото не подхождаш толкова сериозно.
Какво искаш да кажеш?
Ти си по-безгрижен.
А ти си угрижена?
Да.
Не пролича от разговора ти по телефона.
Ще ми прочетеш ли текста си?
Не ви ли е горещо?
Мен жегата много ме мъчи.
Тук е прекрасно.
Тази опасност...
Мисля, че тук ще оздравея.
А аз ще изгоря от слънцето.
Затова ли пожелахте да дойдете с мен?
Да забравите.
След раздялата се поболях.
Казаха ми.
Затова се изненадах, че веднага ме поканихте.
Може би съм усетила, че можете да ме спасите.
В момента вие ме спасявате.
Понякога обичам страданието.
То ме отличава от другите
като мъченица,
която така се доближава до Бог.
А аз не вярвам в Бог.
А "Добрият Бог от Манхатън"?
Не го намесвайте.
"Ако в радиопиесата ми "Добрият Бог от Манхатън"
всички въпроси се свеждат до любовта между мъж и жена,
до това какво представлява, как протича,
колко малко или много може да бъде,
може да се каже,
че това е граничен случай.
Всеки случай на любов, дори най-обикновеният
включва граничния,
който ще видим, ако се вгледаме.
Може би трябва да се стараем винаги да го зърнем.
Във всичко, което правим, мислим или чувстваме,
понякога искаме да стигнем до крайности.
У нас се буди желанието да прекрачим поставените граници.
В спора на невъзможното с възможното разширяваме възможностите си.
Кой, ако не онези сред вас, понесли тежка загуба,
ще потвърди по-добре, че силата ни е по-голяма от нещастието,
че можем да се надигнем, след като много ни е било отнето,
че е възможно да живеем без заблуди,
тоест без да се заблуждаваме?
Мисля, че на човека е позволен един вид гордост -
гордостта на този, който не се отказва в мрака на света
и не престава".
Г-н Фриш.
Поласкани сме от присъствието ви на награждаването.
Ако знаехме, че ще дойдете, щяхме да ви представим на публиката.
- Как щяхте да го направите? - Щях да кажа името ви.
- Тук сте известен. - Макар че не пиша пиеси.
С удоволствие.
Трябва да хвана влака. Беше ми много приятно.
- Довиждане. Приятно пътуване. - И на вас.
- Кой беше този? - Редактор от Баварското радио.
Защо не ме представи?
Той искаше само да определим дата за Мюнхен.
Някой от любовниците ти ли е?
Иска да представя пиесата си в Мюнхен
и да му дам по-дълго интервю.
- Няма да бъде само това. - Макс, престани.
- Ето я. - Благодаря, г-жо Бахман.
- Чудесно. Беше прекрасно. - Благодаря.
- Поздравления. - Великолепна радиопиеса.
Гласът ви беше прекрасен, г-жо Бахман.
Речта ти беше много добра.
Слушаше ли ме изобщо?
Естествено.
През цялото време си водеше записки.
Хрумна ми идея за нов роман.
Има ли слепи хора в него?
Не, има само един слепец и той не е наистина сляп.
Само се преструва на такъв.
Защо?
За да научи истината.
За себе си или за другите?
Ти каза днес, че хората могат да понесат истината.
Все пак си ме слушал.
"Ще напиша книга за това,
което определя живота ми".
- Благодаря. - Имаш хубава коса.
Как си?
- Имаш хубава коса. - Не говоря арабски.
- Аз съм Ахмед. - Аз се казвам Есам.
- А ти? - А ти?
Аз съм Есам.
- Той се казва... - Ахмед. А ти?
- Казвам се Ингеборг. - Ингеборг.
Какво пишеш?
- Пиша. - Книга ли?
- Всичко хубаво. - Приятна вечер.
Довиждане.
Харесват ли ви?
Харесвам млади мъже.
И аз.
Винаги съм искала да спя с няколко мъже.
Не съм го казвала на никого.
- Може ли да има жена? - Не.
Само мъже и да бъдат само млади и хубави.
Инге, върнах се.
Здравей.
От кого са цветята?
Вчера ги изпратиха. Нямаше име.
От кого са?
Помислих си, че са от теб за мен.
Не са.
От кого са?
Не знам.
Лъжеш.
От кого?
Кажи ми веднага.
Мъж не изпраща червени рози без задни мисли.
Аз ги купих за теб.
Исках да те зарадвам.
Има и още нещо.
Забелязваш ли?
Нова е. Мислех, че ще ти хареса.
Няма да стане.
Кажи ми истината.
Вместо цветя предпочитам да имаше прилична храна.
Много искам да яздя камила.
Не е трудно да се язди,
но може да ви хвърли, докато се изправя.
- Въпреки това искам да го изпробвам. - Вече не ви ли се вие свят?
Мина ми.
- Какво е усещането? - Чудесно.
Иска ми се да тръгна с кервана.
Като лейди Джейн Еленбъро.
Да.
Липсва ми само подходящият шейх.
Как би било с Омар Шариф като шейх?
Приказно.
Не знаех, че един пръст може да вдига такъв шум.
- Трябва да поговорим. - Не сега.
Напротив.
Цялата нощ мислих за това. Не можах да спя.
Съжалявам, но сега ме остави да работя.
Престани да пишеш!
Искам да се преместим в Рим.
Не издържам повече тук.
- Тоест не издържаш с мен. - Не, в Цюрих.
Пишещата ми машина ще бъде шумна и в Рим.
Да, но ще бъда в своя град. И хората са по-дружелюбни.
Може да замина първа и да потърся жилище
може би в стария ми квартал на Вия Джулия.
Къде сгреших?
Не ти.
Аз сгреших.
Не помислих, че...
Какво?
- Не мога да пиша. - По моя вина ли?
Може би.
Защо не си потърсиш кабинет в Цюрих?
Там няма да ти преча
и няма да имам гузна съвест.
Мой приятел отдава стаи под наем.
Още утре ще го уредя.
Ще вземеш книжка и ще ти подаря кола.
Това ще удовлетвори ли господарката?
Виждаш ли колко красива може да бъде Швейцария?
Аз не мога да я напусна.
Тук е като началото на света.
Да започна отново отначало.
Би било хубаво.
"Под слънцето няма нищо по хубаво от това да бъдем под слънцето".
Знаете стиховете ми.
Знам всичките.
"По-красиво от забележителната луна и благородната й светлина,
по-красиво от звездите - прочутите ордени на нощта,
много по-красиво от огнената поява на комета
и с по-красиво призвание от всяка друга звезда,
защото твоят и моят живот всеки ден зависи от него.
Това е слънцето".
Добре дошли, г-жо Бахман.
При маестро Унгарети ли идвате?
- Да. - Насам, моля.
Той седи отзад.
Благодаря.
Винаги е голямо удоволствие да ви срещна.
Добре дошли в нашия град.
Благодаря, че дойдохте, маестро.
Имам още въпроси относно превода.
- На ваше разположение съм. - Благодаря.
Приятелите ми в Германия казват,
че преводът ви на моята поезия е изключителен.
Вие ми правите голям подарък.
Не знам как да ви се отблагодаря.
Аз трябва да благодаря за доверието.
Напълно ви се доверявам.
Жалко само, че не разбирам немски.
Бих искал да направя стиховете ви прочути в Италия.
Благодаря.
Само този, който има поетична дарба
може да превежда поет.
Да.
Рим не отговаря.
След четиригодишно отсъствие
сега се върнахте.
Какво има?
Какво означава Рим за вас?
Може би мога да ви го обясня с една картина.
Казват за Бернини,
че в колонадата на "Св. Петър"
има две ръце в очертанията,
които обгръщат човечеството.
В други градове в Европа или Америка
е много лесно човек да се почувства самотен.
Очарованието на този град
поне за мен се състои в това,
че тук може да се чувствам като в духовната си родина.
Той е едно от последните места,
където още можем да бъдем приети.
Извинете ме.
В момента давам интервю.
Трябва да го довърша.
Рим е отворен град като колонадите си.
Излъчва особена сила
чрез преплетените образи от отминали времена.
Може би това носи посланието
за един град, който е и утопия.
Рим въздейства не само с наличното,
а и с възможностите
от многопластовото си съществуване.
Така.
- Довиждане. - Благодаря, г-жо Бахман.
Защо не се обади?
Звънях ти,
дори дни наред.
Всеки път отговорът беше: "Рим не отговаря".
- Мислех, че нещо ти се е случило. - Какво ще ми се случи?
Най-после се върнах в своя град.
Сигурно е Унгарети.
Добър ден, маестро.
Радвам се да ви чуя.
На вечеря ли? Да, с удоволствие.
Добре, до утре.
Да ти помогна ли?
В никакъв случай.
Искам да бъде изненада.
Добре дошъл.
Рим ще ти хареса.
По дяволите.
Това беше коварен ход.
Татко ми го показа.
Омъжи се за мен.
Баща ти ще бъде доволен.
Погледни ме.
Омъжи се за мен.
Вие сте отхвърлили предложението.
Защо?
Бракът е невъзможна институция за жена, която работи,
която мисли и има свои цели.
Той разбра ли?
Би трябвало да се радва.
Веднъж вече е бил женен.
Избягал е от брака от страх от вкаменяване, както го нарече.
Изпитвате ли този страх?
Винаги съм знаела, че съм против брака.
Знаех го още като дете.
Аз съм против всяка законна връзка.
Това не означава, че неузаконените връзки
не завършват също така трагично и страшно.
Размишлявах много за фашизма
и за това къде започва.
Започва в отношенията между хората.
Фашизмът е първото във връзката между един мъж и една жена.
В това общество постоянно се води война.
Хубав си.
Това не съм аз.
- Искаме елегантна вратовръзка. - Изберете, госпожо.
Тази може да подхожда. Как мислите?
- Да. - Да я пробваме.
Колко елегантно.
Той е изключителен мъж. Нали, госпожо?
Да.
- Искате ли вие? - Да.
- Ще ме превърнеш в конте. - Изглежда чудесно.
- След това ще се преоблека. - Остави го.
Ще отидем в нашето кафене
и ще се впишеш отлично.
Позволете, госпожо.
Така.
Какъв хубавец.
- Добър вечер, г-жо Бахман. - Добър вечер.
Радвам се да ви видя отново.
Здравейте.
- Добър вечер. - Не знаех, че сте в Рим.
Имах четене в "Гьоте Институт".
Жалко. С удоволствие щях да дойда.
Не знаех, че сте се върнали. Естествено, щях да ви поканя.
Колко ще останете?
Утре трябва да се връщам в Берлин.
Не искам да ви преча.
- До скоро. - Да.
Той е от "Група 47".
Не искаш да идваш с мен.
Като твоя притурка ли? Не, благодаря.
- Два пъти уиски, както винаги ли? - Да.
Разбира се.
С този костюм приличаш на истински италианец.
Ще ме накараш и да танцувам.
Да, идеята ми харесва.
Да танцуваме.
За да ти се възхищават всички ли?
Не е ли вярно,
че се държиш като звезда?
Две чаши уиски.
Заповядайте. Наздраве.
Проклятие.
По дяволите.
Мисля, че всички хора във всички връзки не се разбират.
По принцип всеки е сам с непреводимите си мисли и чувства.
- Била съм обект на изследването му. - Казах ти, че е чудовище.
Дали е възнамерявал това от самото начало?
Всички обяснения в любов са били с цел да ме успокояват.
Преди не е срещал жена като теб.
Ти си го притеснила.
Трябва му реалност. Трябва му плячка.
Ти си плячката му.
- Трябва да се спасиш. - Не мога.
Работи последователно и дисциплинирано.
- Искам да осъзнае, че не е прав. - Няма да стане.
Защо?
За него ти си загадъчна.
Може би мисли, че ще те разбере чрез писането.
Ингеборг, не намирам дневника си.
Изгорих го.
Какво си направила?
Изгорих дневника ти.
Нямаш право да пишеш за мен.
Ти си част от живота ми.
Писателят живее от езика,
а не от живота на други хора,
а най-малко от този на собствената си жена.
Аз не фигурирам ли във всичките ти разкази?
Аз пиша за мъже,
но това са метафори и мои отражения.
Защото живееш с лъжа,
но аз разчитам на истината.
- Имахме уговорка. - Каква е тя?
Тя няма нищо общо с верността в обичайния смисъл.
Уговорката беше свързана с доверие и ти го предаде.
Предаде доверието, поверителността, тайната.
Предателство.
Точно ти да използваш тази дума при всичките ти тайни.
Има само тайната между двама души, които се събират.
Такава е уговорката.
Никога не бих те използвала
за работата си.
Знаеше от самото начало, че сме различни.
Не знаех, че си вампир.
Какво искаш да кажеш?
- Че те изсмуквам ли? - Да, ти ме изсмукваш.
Излагаш ме на витрина като проститутка,
като блудница, която стои на витрината.
"Денят ще дойде, но никой няма да удари гонга да го оповести.
Не, денят няма да дойде. Вече е бил тук,
включен във всички дни от тази година,
които е издържал с усилие и по необходимост.
Живо го интересува идващото.
Мисли за работа и си пожелава
скоро да може да излезе през портата долу,
далече от загиналите, грохналите и умиращите.
Казвам ти:
"Стани и ходи.
Нямаш счупени кости".
Защо вече не пишете стихове?
Престанах да пиша стихове,
когато заподозрях,
че мога да пиша стихове.
Тогава нобелов лауреат би трябвало
да престане да пише проза,
защото чрез наградата е доказал, че може да пише.
Или Макс Фиш да престане да пише пиеси.
Да, имате право.
Би било жалко, ако той престане.
Да, Лондон.
Не, ще летя.
Още не знам кога ще се върна.
Разбира се.
И на теб.
Благодаря.
Чао.
Защо не казваш, че ще летим заедно до Лондон?
Защото не засяга никого.
Гордея се, че идваш на премиерата.
Гордея се, когато ни виждат заедно.
А аз се гордея да гледам как те почитат.
Защо трябва всичко да бъде тайна?
Искам да поддържам интереса ти към мен.
Ингеборг.
Доведох ви някого.
Аз си отмъстих
на всички тесногръди мъже, заради които се жертвах.
Здравейте.
- Радвам се, че идвате. - Благодаря.
- За вас са. - Благодаря за любезната покана.
- Заповядайте. - Благодаря.
Чакаме само домакина.
Макс?
Ела. Гостите дойдоха.
- За какво да пием? - За уникално красивия град.
- Да. - За Рим!
Наздраве.
Казвате, че сцената е идеалното място.
Да, в статията си.
От "Франкфуртер Алгемайнер" поискаха
да напиша нещо за художествените си намерения.
Заглавието беше малко пресилено.
Написал съм само три малки пиеси и съм поставил две от тях.
Досега германски следвоенни автори не са дали нищо съществено.
Напротив - "Човекът отвън".
Тези сантиментални страдания са непоносими.
Точно ти ли го казваш?
Не се карайте.
Кажете ни как се чувствате в Рим.
Как е във "Вила Масимо"? Не е ли твърде строго?
Напротив, много.
Като в манастир е.
Допускат се дами само до 22 ч.
Къде живеете вие?
В един малък пансион близо до Вия ди Рипета.
Затова пък се работи спокойно. Това е много хубаво.
Затова обикновено се разхождам сама.
Макс е много добър водач.
Той може да ви придружи.
Като архитект той вижда града през други очи.
А Ингеборг може да ви покаже всички тайни и скрити места.
Тя е експерт по потайността.
Може да й покажеш Остия Антика.
Ингеборг се радва, когато ме няма.
- Тогава работи спокойно. - Разбирам я добре.
Затова "Вила Масимо" е така приятна.
Няма шум, а съм в центъра на града.
Ако ми се прииска да видя хора, ще отида на Пиаца дел Пополо.
Да. Там е болонският ресторант.
Някога ми беше любим.
За мен е твърде шик и прекалено скъп.
Аз ще ви заведа там.
Благодаря.
Извинете ме.
- Благодаря. - Беше хубаво.
Каква изненада.
Как върви следването?
- Има ли напредък? - Да.
Още не мога да чета Унгарети в оригинал.
Преводите ми скоро ще излязат. Ще ви подаря екземпляр.
Превеждали ли сте Монтале?
Не. Унгарети беше изключение по специална молба от издателя.
Един момент.
Макс Фриш ме покани да го посетя в Рим.
Мисля, че е самотен без вас.
Защото още не е научил италиански.
Съвсем малко италианци говорят немски.
- И слънцето не грее винаги. - Да, Рим може да бъде студен.
- Може ли? - Да.
Прекрасно четене.
Отидете в Рим, Марлене. Така ще изпитвам по-малка вина.
Дайте ми автограф, г-жо Бахман.
- Подпишете моя екземпляр. - Благодаря.
Направо сте тласнали младата жена в обятията му.
Мислех, че любовта му към мен е по-силна.
Беше лудост да мисля,
че двама писатели могат да се понасят взаимно.
Рискували сте.
Могло е и да се получи.
Харесва ли ти колкото на мен?
В какъв смисъл?
Сега си сред пейзажа, който не искаше да напуснеш.
Не исках да напусна и теб.
Сега искаш ли?
Да.
Откакто изгори дневника ми, не мога да пиша.
Аз те чувам да пишеш.
Да.
Само променям думите.
Това е нормално.
Може би за теб, но не и за мен.
- Мислиш си, че без мен... - Да, без строгостта ти,
без стремежа ти към съвършенство...
Преди да те познавам, казвах всичко, което ми хрумне.
Сега първо се замислям какво може да изрека
и какво не,
дали ще те засегне,
дали ще те натъжи,
дали ще ме презираш.
Повече не мога да се подчинявам.
Тази раздяла беше най-голямото ми поражение.
Беше като дълга агония
седмица след седмица.
Наистина не знам защо.
Може би защото веднъж в живота
исках да обоснова нещо дълготрайно, нещо нормално,
в разрез със собствените ми възможности.
Продължавах да настоявам за това,
макар да усещах,
че е против собствения ми закон
или съдбата ми.
Не знам
как да изразя,
че изобщо
мога да мисля за бъдеще и за нов живот.
Дължа го на теб.
Ти се върна.
След малко тръгвам към летището.
Къде отиваш?
В Ню Йорк.
Сам ли?
От кого са цветята?
От приятел от Виена.
Това ме успокоява. Няма да бъдеш сама.
Ти си моят убиец.
Не казват ли, че невинаги убийците,
а понякога и убитите са виновни?
Скъпи ми Ханс,
не съм очаквала всичко да завърши толкова зле за мен.
Знаех, че ще има болка,
но не и такъв пълен почти смъртоносен срив.
Не си представям нищо по-страшно от това, което преживях.
Трябва да се махна оттук,
макар и само за няколко дни.
Искам да се веселя с теб.
Нищо на тази земя не може да ни унижи,
ако винаги си спомняме защо сме дошли на света.
Ние сме тук, за да бъдем творци.
Всичко друго е маловажно.
Той нямаше да може да те унижи,
ако го беше пренебрегвала заради собственото си изкуство.
Не е позорно да си обичала свиня.
Има дом на душата,
който никой не бива да заема.
Това е работата.
Тя прави сивотата по-малко потискаща и нощния мрак по-малко плашещ.
Знам, че най-после се пробуждаш
и обръщаш гръб на старите сантименталности.
Да излезем ли за последна разходка?
Да.
Моя пустиня, мое единствено меко лимбо, мое спасение.
Превод СВЕТЛА ВАСИЛЕВА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО