Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ano?
Kdy se vracíš zpátky do Evropy?
Bude to koncem února nebo spíš začátkem března?
Mám za tebou přijet?
Chceš, abych přijela?
To je strašné, jak se směješ.
"Ženy byly zavražděny.
Plno ubohých žen.
Chtěla jsem zabránit dalším vraždám
a pak jsem si uvědomila, že všechny tyto ženy mlčí,
protože se něčeho bojí.
A pak jsem stála s nějakými lidmi.
Viděli jsme, jak k nám běží tři psi.
Ale jen dva byli opravdu rychlí
a brzo k nám doběhli. Ten třetí byl...
takový buldok.
A v tu chvíli mě napadlo...
... že to možná nebyl člověk,
ale tento pes, kdo vraždil."
Měl ten pes i jméno?
Max.
INGEBORG BACHMANNOVÁ CESTA DO POUŠTĚ
Ingeborg Bachmannová?
Díky, že jste dorazila.
Max Frisch.
Od chvíle, kdy jsem slyšel "Pánbíčka z Manhattanu",
jsem věděl, že vás musím poznat.
Poslechl jsem si ho dokonce dvakrát.
Poprvé doma a pak znovu v hamburském rozhlasu.
Hned mě očaroval.
Úplně nový hlas.
Hlas ženy.
Neříká se, že ne vždy jsou vinni vrazi,
ale někdy také zavraždění?
To je albánské přísloví.
A zapamatoval jsem si ještě něco:
Všichni měli sklony uvolňovat přirozené hranice,
aby pak zjistili, že se nemají na světě čeho chytit.
Muži ženám téměř nerozumí.
Proto je tak důležité, aby ženy zastupovaly samy sebe.
Je to pro vás vážně tak důležité?
Omluvte mě.
Moji přátelé Vás ihned poznali.
Nejradši by přišli k našemu stolu,
aby vám vyjádřili svůj obdiv.
Tak tak jsem jim v tom zabránil.
Díky.
Zdá se, že jste v Německu hvězda.
Ano, to jsem.
Žijete s dítětem?
Ne.
A chtěla byste dítě?
Ne.
Očividně toho o mně moc nevíte.
Úžasné...
se všemi těmi řečmi a pomluvami o mně...
Uráží vás to?
Naopak.
Připadá mi to úžasné... Muž, který ode mě nic nechce.
Vaši herci už na vás určitě čekají.
Ať čekají.
Pozval jste mě na svou premiéru.
Ale sedět tady s vámi je pro mě důležitější.
V Berlíně se vám zřejmě daří.
I tam jste mě navštívil.
Pak se vrátil ten strach. A záchvaty...
Chtěla jsem Vám napsat, že s vámi nezvládnu odjet.
A pak jste napsala:
"Udělejme všechno pro to,
aby to bylo skvělé."
- Vítejte. - Salaam.
Salaam.
- Jak dlouho se tu zdržíte? - Myslím, že dva týdny.
- A kam jedete zítra? - Zpátky do Německa.
Do Mnichova.
Já do Curychu.
V Curychu bydlím.
Já vím.
A co ještě o mně víte?
Že chcete být osvobozen.
Osvobozen?
Od přirozených hranic.
Ano, máte pravdu.
Protože se bojím zkostnatění.
Znáte Apollinaireův "Most Mirabeau"?
Pod mostem Mirabeau teče Seina.
A naše láska...
Musím na ni pamatovat.
Pamatovat...
- Radost... - Radost...
- vždy přichází... - vždy přichází...
...po bolesti.
Noc přichází, hodina odbíjí.
Dny plynou, já zůstávám.
Zůstaňte.
Prosím vás. Ano. Zůstaňte.
Kouříte moc...
Všichni kouříme moc.
V mých příbězích vidí muži ženy jako neposkvrněné bytosti.
Které je třeba zničit?
Hm. Ony ničí sebe. Naopak.
Muži se snaží ženy chránit.
A myslíte, že se jim to daří?
Ještě jednu, prosím.
Díky.
Můj bože!
Nech mi ho tu
ještě chvíli.
Mého milého.
Jeden den!
Dva dny!
Osm dní.
Víte, proč jsem náš první večer citovala zrovna Apollinairea?
Báseň, která následuje, se jmenuje
"La Chanson du mal-aimé."
"Píseň o nemilovaném."
Protože jste byla v Paříži.
tak jste možná přes ten most šla.
Měla jsem z něj skočit dolů.
Ahoj.
- Ahoj. - Jak se máš?
- Dobře. A ty? Dobře.
- Jak se jmenuješ? - Yad.
Yad.
Těší mě.
Už párkrát jsem si všiml, že vás děti mají rády.
Mám fotku, na které jsem já,
můj otec a můj bratr jako dítě.
A já držím svého bratra v náručí, jako bych byla jeho matka.
Kolik vám bylo let?
Čtrnáct.
A kolik je vašemu bratrovi dnes?
O něco míň než vám.
Hned jste mi ho připomněl.
Takže jemu vděčíme za naši cestu?
Měli bychom se jít projít.
Když je měsíc v úplňku, začne poušť zářit.
Radši bych zůstala tady.
Ano?
Max Frisch .
Max Frisch. Vzpomínáte si na mě?
Ano.
V Paříži jste říkala, že občas jezdíte do Curychu kvůli svým čtením.
To ano, ale...
Já už poezii nepíšu.
Ale bylo by hezké, kdybyste přijela.
I bez básní.
Myslím na vás každý den.
Aha.
Ano, bohužel...
I když bych měl pracovat.
Nakladatel čeká na rukopis.
Nechte ho čekat. Přijedu.
Ano?
Max Frisch.
To je milé, že voláte.
Už jsem si koupila lístek na vlak.
Přijedu zítra ve dvě odpoledne.
Vyzvednete mě?
Chtěla jste přijet už dnes, Ingeborg.
Čekal jsem na vás na nádraží.
Ach bože, vážně?
Tak to jsem si spletla den.
Ano, to jste si spletla.
Takže už nemám jezdit?
Můžu si ten lístek vyměnit.
Ne. Musíte přijet.
Jinak nebudu moct psát.
Zítra za vámi dorazím.
Mnoho našich posluchačů je na vašich básních téměř závislých
a stále se nás ptají, proč už nechcete psát další.
Nemám nic proti básním...
Ale musíte chápat,
že je možné nenávidět každý jejich aspekt.
Každou jejich metaforu,
každý zvuk,
každé nutkání skládat slova dohromady,
každé naprosto náhodné spojení slov a obrazů.
Chcete to potlačit,
abyste ještě jednou zvážili, co v nich je.
Co to je
a co to má být.
Je tedy možné, že se k poezii jednoho dne vrátíte?
O poezii toho vím pořád málo,
ale vím, že podezřívavost je dobrá.
Podezírejte sami sebe,
podezírejte slova,
podezírejte jazyk.
Prohlubujte toto podezření,
aby se jednoho dne...
mohlo objevit něco nového.
Tak spořádané.
Vy nepíšete rukou?
Ne. Jen svůj deník.
Já píšu rukou hodně,
ale pak to po sobě někdy ani nepřečtu.
Prosím, nemluvme dnes o literatuře.
A o čem tedy?
O vašem úsměvu.
Jste překrásná.
- Čteš si ráda? - Ano.
A co to čteš?
"Čaroděj z Villa Fiorita".
Bravo.
Bravo. Bravissimo.
Oddělení 975,
na které Michael zapomněl.
La principessa! Úžasné!
Mistře, překvapení!
Tadá!
Konečně, holčičko!
Poslal jsem ti několik telegramů, ale jako by ses do země propadla.
Stýskalo se mi.
- Mně taky. - Bez tebe se nedá žít.
Hm.
Ty jsi zamilovaná...
Nezamiluju se tak rychle jako ty.
Ale je to poznat.
A?
Kdo je to?
Toho neznáš.
- A co od tebe chce? - Vzít si mě.
Vyzvu ho na souboj.
Kdo je to?
Švýcarský spisovatel.
Jeho nová hra se právě hraje v Paříži.
Ach, ten měšťák!
Ne, ne, ne... prosím tě.
Není to muž pro tebe.
Chce, abych za ním šla do Curychu.
To nedovolím.
Pokud si tě někdo vezme, tak já.
Zapomeňme na to.
Ale napřed se pustíme do práce.
První dějství mám hotové.
Doufám, že ti nebrání pracovat.
Určitě to je jeden z těch, co tě chce u plotny.
To mu křivdíš.
Ta hudba měla být napsaná už dávno.
Ale bez tebe to nejde a tys mě kvůli němu nechala ve štychu.
Teď už jsem tady.
Jo. Teď tě zavřu do pokoje...
abys mi znovu neuletěla.
Natalie
mé děvče,
má žena.
Chtělas, aby to byla Nathalie , ale nějak se to špatně zpívá.
Zkusím to s Nathali.
Nathali
- mé děvče... - Jo.
- Nathali je lepší, co? - Jo, je lepší.
U toho Homburgova motivu
tam hrají dechy v B-dur...
... a smyčce v B-moll.
To mu dodává rozpolcenost.
A závěr jsem nechal tak, jak jsi ho chtěla ty.
Vojáci a dvorní dámy se postaví za Homburga,
ale kurfiřt zůstává neoblomný.
Odveďte ho do Fehrbellinu,
na velitelství.
A pak přijde závěrečný akord...
Dnes večer slavíme návrat princezny .
Na princeznu!
- A na tvoje nové dílo. - Naše dílo.
Jak si dělíte práci?
Tohle není naše první spolupráce.
Už jsem zhudebnil pár jejích básní.
Ale tentokrát je to zvláštní výzva.
Pro nás oba.
- To vy jste vybrala Kleista? - My společně.
- A proč "Homburg"? - Souvisí to s naší historií...
Ale s nápadem přišel Lucchino Visconti.
Ví, že Homburga zneužili nacisté?
Ano, přesně proto jsme si to dílo vybrali.
Ingeborg text naprosto úžasně přepsala.
Omezila válečné téma
a posílila milostný příběh.
Nevím, jestli jste si všimli,
ale není tam žádný padouch.
Žádná postava není schopná ničeho podlého.
Snílek, který se stane vlastním pánem.
Princ je první moderní protagonista.
Bez osudu.
Sám v křehkém světě.
A proto je nám tak blízký.
Dnes večer jsi okouzlila dalšího muže...
Nech toho druhého ve Švýcarsku a zůstaň tady s námi.
A slib mi, že už nikdy nebudeš nešťastná...
Můj milovaný náměsíčníku.
Ta fotka je od Grety Sternové.
Jmenuje se "Kdo jsem?"
Studovala v Bauhausu v Dessau.
V roce 1933 musela z Německa utéct.
Napřed odešla do Londýna, pak do Buenos Aires.
Tam vyšla kniha s jejími 46 fotomontážemi.
Jmenuje se "Sueños", Sny.
Cukr?
Dokážeš si představit, že bys se mnou žila?
Ano, to dokážu.
Přestěhovala by ses se mnou do Curychu?
Budu z tebe nešťastný,
ale jsem ochotný to risknout.
A co riziko, že s tebou budu nešťastná já?
Se mnou nikdy nebudeš nešťastná.
Nikdy.
"A denní světlo bylo čím dál řidší a řidší,
Průhledný závoj před prázdným vesmírem.
Ale slunce stále svítilo
A ve stejné barvě jako hřebeny písku
zalité posledním sluncem,
se z fialového soumraku bez oparu vynořil přerostlý měsíc.
Jeli jsme tak daleko, kam nás náš džíp dovezl,
ne bez slavnostního vědomí,
že naše oči jsou naprosto jediné, které tohle všechno vidí.
Bez nich,
bez našich smrtelných lidských očí,
by na cestě pouští
nebylo žádné slunce,
jen obrovské množství slepé energie,
bez níž není žádný měsíc,
žádná země,
vůbec žádný svět,
žádné vědomí stvoření.
Vzpomínám si, jak nás to naplnilo
slavnostní bujarostí.
Krátce nato praskla zadní pneumatika.
Na tu poušť nikdy nezapomenu."
Nikdy jsem na poušti nebyla.
Ukážu ti ji.
Chci, abyste mě pohřbil.
Chci,
abyste mě pohřbil jako mumii.
Chci cítit, jaký je to pocit, být mumií.
Dobrý den.
Jdu za paní Bachmannovou.
Byt 12, první patro.
Ano.
Adolf Opel. Pozvala jste mě.
Ano, posaďte se.
Dáte si čaj? Nebo nemáte rád čaj?
Čaj si dám rád. Děkuji, milostpaní.
Pane bože, milostpaní?
To zní příšerně.
Díky, já nekouřím, milostpaní.
Ve Vídni mi řekli, že jste nyní hostem Fordovy nadace
a že jste jediná vážená básnířka v Německu.
Ano, to jsem.
Ale určitě nejsem jediný důvod, proč jste sem z Vídně přijel.
- Ne, dělám tu rešerše pro jeden film. - Aha.
- Vy taky píšete? - Ano.
Píšu divadelní hry.
A jak se vám líbí v Berlíně?
Ach, v Berlíně je pořád šedivo.
Nedá se tu spát a nedá se tu ani vstávat.
Ne, Berlín se mi nemůže líbit.
- A Vídeň? - Vídeň taky ne.
Existuje město, kde byste se mohla cítit dobře?
Řím.
Řím před katastrofou, která mě zničila.
Z toho města jsem byla vyhnána.
Ano, vyhnána...
Pořád jsem tady.
Aha...
Mohl byste se zítra zase zastavit? Ve stejný čas?
Rád.
- A jak dlouho se zdržíte v Berlíně? - Jen pár dní.
Příští týden jedu do Prahy.
Aha.
Moje texty byly právě přeloženy do češtiny.
Ano, já vím.
Bude tam i čtení.
Ach, vážně?
To jsem nevěděla.
Pojedu tam.
Děkuji.
Potom jedu do Egypta
a do pouště.
Do pouště...
Znáte film "Lawrence z Arábie"?
- S Omarem Sharifem? - Ano.
Nechcete prostě jet do pouště se mnou?
Absurdní otázka. Promiňte.
Pojedu s vámi.
Vy byste se mnou vážně jela do pouště?
Proč vás to překvapuje?
Pojďte... Posaďte se zpátky ke mně.
Je velmi těžké vysvětlit složité dějiny Mexika na 150 stranách.
Editor mi jich ale víc nedá.
Na tvém místě bych to napsal tak, jak to cítíš.
Možná se mu to zalíbí natolik, že ten text i tak přijme.
Myslíš?
Vídeňák by to tak udělal.
- Nemáte oheň? - Nemám.
Omlouvám se.
Mrzí mě to...
Myslela jsem, že umřu.
Tak... Prosím.
Ještě pořád tady nemáte espresso?
Nikdo si ho neobjednává, paní.
Kdyby bylo aspoň cappuccino...
Ne... Nechte to být.
Budu si na to muset zvyknout.
Budu si muset zvyknout na plno věcí.
Ano, to...
To asi budete, paní.
Moje hodné děvče umylo nádobí?
Tos mohl udělat i ty.
Proč já?
Protože jsi vstal dřív.
- Potřebuju ráno pracovat. - A já nepracuju?
Co jsi přijela, přijde mi, že ani ne.
Protože ten tvůj Kalašnikov mě přivádí k šílenství!
Tichý psaní stroj bohužel zatím nevynalezli.
Odpoledne půjdu za kamarádem.
Aby moje děvče mohlo v klidu pracovat.
Ale to nejde na povel.
Moje princezna je trochu naštvaná.
Co mám udělat, abych ji zase rozveselil?
Mám se vypařit?
Pěkné. To mě těší.
Díky.
Pokročila jsi?
Měla jsem problém najít ta správná slova.
Tomu se mi nechce věřit.
Protože ty si s nimi moc hlavu nelámeš.
Co tím myslíš?
Ty jsi bezstarostný.
A ty máš starosti?
Ano.
Ten tvůj telefonát tak ale nezněl.
Přečteš mi svůj text?
Není vám moc horko?
Mně je z toho vedra špatně.
Mně to přijde úžasné.
To nebezpečí.
Myslím, že se tu uzdravím.
Ano, a já se tu spálím.
Proto jste chtěla jet se mnou?
Abyste zapomněla?
- Po rozchodu mi bylo strašně špatně. - Hm.
To jsem slyšel.
Proto mě tak překvapilo, že jste mě hned pozvala k sobě.
Možná jsem cítila, že byste mě mohl zachránit.
Teď spíš zachraňujete vy mě.
Někdy miluji své trápení.
Jako by to byla pocta
a já byla mučedník,
který se skrze něj přibližuje Bohu.
A to ani v Boha nevěřím.
A co "Pánbíček z Manhattanu"?
Toho z toho vynechte.
"Pokud se v mé rozhlasové hře 'Pánbíček z Manhattanu'
všechny otázky zúží jen na lásku mezi mužem a ženou,
na to, co to je, jak probíhá
a jak málo nebo jak moc jí může být,
pak by se dalo říct,
že je to jen extrémní případ.
Tento extrém je ale všude,
i v té nejobyčejnější lásce,
když se podíváme zblízka,
a o to bychom se také měli vždy snažit.
Protože ve všem, co děláme, co si myslíme a co cítíme,
chceme někdy jít až na hranu.
Pocítíme touhu překročit hranice, které jsou v nás zakořeněny.
V souhře nemožného a možného rozšiřujeme své možnosti.
Kdo jiný, když ne ti z vás, kteří prožili obrovské neštěstí,
by mohli lépe dosvědčit, že naše síla překoná naše neštěstí,
a že i na úplném dně se umíme vzchopit
a žít ve zklamaní,
tedy bez iluzí.
Domnívám se, že člověku je dovolena jistá pýcha.
Pýcha toho, kdo se v temnotách světa nevzdává
a nikdy nezastavuje."
Pane Frischi.
Jsme velmi poctěni, že se účastníte tohoto předávání.
Kdybychom věděli, že přijedete, představili bychom vás publiku.
Jak?
Zmínil bych Vaše jméno.
- Všichni vás znají. - I když nepíšu rozhlasové hry?
Moc ráda. Těšilo mě.
Bohužel už musím na vlak. Moc mě těšilo, paní Bachmannová.
- Na shledanou. - Šťastnou cestu.
- Kdo to byl? - Redaktor z Bavorského rozhlasu.
Proč jsi mi ho nepředstavila?
Chtěl se jen domluvit, kdy přijedu do Mnichova.
Jeden z tvých milenců?
Mám tam uvést svou rozhlasovou hru
a on se mnou chce udělat delší rozhovor.
- A nezůstane jen u rozhovoru... - Maxi, přestaň!
- Tady je. - Děkuji, paní Bachmannová.
- Nádherné. Prostě nádherné. - Děkuji.
- Gratuluji. - Skvělá hra.
Máte krásný hlas, paní Bachmannová.
Tvoje řeč byla vážně dobrá.
Poslouchal jsi mě vůbec?
Samozřejmě.
Celou dobu sis jenom dělal poznámky.
Napadl mě přitom motiv na román.
Ve kterém hrají roli slepci?
Ne, jen jeden. A ten nebude ve skutečnosti slepý,
jenom slepotu předstírá.
A proč?
Aby se dozvěděl pravdu.
O sobě nebo o druhých?
Dnes jsi ve své řeči řekla, že od lidí lze očekávat pravdu.
Tak jsi přece jen poslouchal.
"Chci napsat knihu o tom,
co tvoří můj život."
- Děkuji. - Máš krásné vlasy.
Kifik?
Máš krásné vlasy.
- Nemluvím arabsky. - Jsem Ahmed.
Já jsem Essam.
- A ty? - A ty?
- Jeho jméno je... - Ahmed. A tvoje?
- Jeho jméno je... - Ahmed.
A tvoje?
- Já jsem Ingeborg. - Ingeborg.
Ingeborg?
Co to píšeš?
- Píšu... - Knihu...?
- Tak se měj hezky. - Dobrý večer.
- Těšilo mě. - Těšilo mě.
Líbí se vám?
Mám ráda mladé muže.
Já taky.
Vždycky jsem chtěla spát s více muži.
Tohle jsem ještě nikomu neřekla.
A může tam být i žena?
Ne.
Jen muži.
A jen mladí a krásní.
Inge, už jsem zpátky!
Ahoj.
Od koho jsou ty kytky?
Poslali je včera. Nebylo na nich žádné jméno.
Od koho?
Myslela jsem,
že mi je posíláš ty.
Neposílám.
Od koho jsou?
To nevím.
Lžeš.
Od koho jsou?
Řekni mi, od koho ty květiny jsou.
Muž neposílá růže bez postranního úmyslu.
Koupila jsem je pro tebe.
Chtěla jsem ti udělat radost.
A ještě něco.
Všiml sis něčeho?
Koupila jsem si šaty. Mohly by se ti líbit.
Nevymlouvej se
a řekni mi pravdu.
Místo těch kytek jsi mi měla uvařit pořádnou večeři.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Vezmu si tenhle, prosím.
Chtěla bych se projet na velbloudovi.
Není těžké na něm jezdit,
ale snadno vás shodí, když se postaví.
I tak bych to ráda zkusila.
Už se vám netočí hlava?
To už je pryč.
- Jaký je to pocit? - Úžasný...
Nejradši bych se teď přidala ke karavaně.
Jako lady Jane Ellenboroughová.
Ano.
Chybí už jenom pořádný šejk.
A co takhle Omar Sharif jako šejk?
To je sen.
Netušila jsem, že se dá jedním prstem nadělat tolik hluku.
- Musím s tebou mluvit. - Teď ne.
Ale ano, teď.
Přemýšlela jsem o tom celou noc. Nemohla jsem spát.
To mě mrzí. Ale teď mě nech, prosím, pracovat.
Můžeš laskavě přestat psát?
Chci se společně přestěhovat do Říma.
Už to tady nevydržím.
Takže už nesneseš mě.
Ne, Curych.
Ale můj stroj tam bude dělat stejný rámus.
Ano, ale já budu ve svém městě. A lidé jsou tam mnohem přátelštější.
Můžu jet napřed a sehnat nám byt.
Třeba v mé staré čtvrti, ve Via Giulia.
Co jsem udělal špatně?
Ne ty...
Já jsem něco udělala špatně.
Nenapadlo mě, že tohle...
Že co?
- Nemůžu tu psát. - A za to můžu já?
Ano, možná.
Tak proč si nenajdeš ateliér tady v Curychu?
Kde tě nebudu rušit.
A já nebudu mít špatné svědomí.
Mám kamaráda, který pronajímá pokoje.
Hned zítra se ho zeptám.
Ty si uděláš řidičák, a já ti dám auto.
Je s tím moje paní spokojená?
Vidíš, jak je Švýcarsko krásné?
Nikdy bych se odsud nemohl odstěhovat.
Je to tu jako na začátku světa.
Začít znovu od začátku...
To by bylo krásné.
Není nic krásnějšího pod sluncem než být pod sluncem.
Vy znáte moje básně?
Znám všechny vaše básně.
Krásnější než pozoruhodný měsíc a jeho ušlechtilý svit.
Krásnější než hvězdy, slavné medaile noci.
Mnohem krásnější než ohnivý svist komety
a o tolik schopnější než kterákoli jiná hvězda,
protože jen na ní závisí každý den tvůj i můj život.
To je slunce.
Srdečně vás vítám, paní Bachmannová.
Máte domluvenou schůzku s maestrem Ungarettim?
- Ano. - Za mnou, prosím.
Sedí támhle vzadu.
Děkuji.
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Vás vždy velmi rád vidím.
Vítejte zpět v našem městě.
Děkuji, že jste dorazil, maestro.
Mám na vás ještě několik otázek ohledně překladu.
- Jsem vám k dispozici. - Děkuji.
Mí němečtí přátelé říkají,
že váš překlad mých básní je vynikající.
Dáváte mi tím obrovský dar.
Ani nevím, jak vám poděkovat.
To já musím poděkovat vám za vaši důvěru.
Naprostou důvěru.
Jaká škoda, že němčinu neovládám.
Moc rád bych vaše básně proslavil v Itálii.
Děkuji.
Překládat básně mohou jen ti,
kdo mají dar poezie.
Ano.
Roma non risponde.
Byla jste pryč čtyři roky
a teď jste se vrátila.
Co pro vás...
Řím znamená?
Snad vám to budu moct vysvětlit obrazem:
Říká se, že Bernini
dal svatopetrským kolonádám
tvar dvou paží,
které objímají lidstvo.
V jiných evropských nebo amerických městech
člověk snadno pocítí samotu.
Fascinace tímto městem
alespoň pro mě, spočívá v tom
že zde můžete...
získat dojem, že jste tu spirituálně doma.
Je to jedno z posledních míst,
kde se ještě můžete cítit jako doma.
Promiňte.
Ach...
Teď dělám rozhovor.
Rychle ho ukončím.
Řím je otevřené město,
stejně jako jeho kolonády.
Působí zvláštní silou,
díky propleteným obrazům z minulosti.
Možná právě v tom spočívá to poselství,
poselství města, které je také utopické.
Řím na vás zapůsobí nejen svou historií,
ale také skrze možnosti dřímající
v jeho mnohovrstevnaté existenci.
- No... tak na shledanou. - Ještě jednou díky, madam.
Ano.
Proč jsi mi nezavolal?
Já volal.
Celé dny.
Odpověď byla vždy: "Roma non risponde ".
"Řím neodpovídá ."
Myslel jsem, že se ti něco stalo.
Co by se mi mohlo stát?!
Konečně jsem zpátky ve svém městě.
To je určitě Ungaretti.
Dobrý den, maestro.
Ráda vás slyším.
Večeře? Ano, moc ráda.
Dobře. Tak zítra.
Mám ti s něčím pomoct?
V žádném případě.
Tohle má být překvapení.
Vítej.
Řím se ti bude líbit.
Zatraceně!
To je ale zákeřná finta.
Tu mě naučil můj otec.
Vezmi si mě.
Tvému otci by se to líbilo.
Podívej se na mě.
Vezmi si mě.
Ale vy jste jeho nabídku ke sňatku odmítla.
Proč?
Manželství není instituce pro ženu, která pracuje,
přemýšlí a chce něco pro sebe.
Pochopil to?
Vlastně by ho to mělo těšit,
sám už byl jednou ženatý.
Z manželství utekl. Kvůli strachu, že zkostnatí, jak řekl.
Vy ten strach máte také?
Vždycky jsem věděla, že jsem proti manželství.
Už jako dítě.
Proti každému zákonnému vztahu.
Což neznamená, že vztahy bez manželství
nekončí stejně tragicky a strašně.
Hodně jsem přemýšlela o fašismu...
a kde vzniká.
Začíná ve vztazích mezi lidmi.
Fašismus je to první
ve vztahu mezi mužem a ženou.
Tahle společnost je pořád ve válce.
To je fešák.
Cítím se jako šašek.
- Co nějakou elegantní kravatu? - Jistě. Vyberte si.
Tahle by se k tomu hodila. Co myslíte?
- Ano. - Vyzkoušíme ji?
Jak elegantní.
Výjimečný muž, že ano?
Ano.
- Chcete si to zkusit? - Ano.
- Děláš ze mě manekýna. Vypadá to nádherně.
Hned potom se převleču.
Ne, nech si to.
Půjdeme do naší kavárny
a tam skvěle zapadneš.
Dovolte, madam.
A je to.
Nádherné. Moc vám to sluší.
- Dobrý večer, paní Bachmannová. - Dobrý.
Rád vás opět vidím.
Dobrý večer.
Zdravím.
- Dobrý večer. Netušila jsem, že jste v Římě.
Měl jsem čtení v Goetheho institutu.
Ach, to je škoda, ráda bych přišla.
Vůbec jsem nevěděl, že jste zpátky, jinak bych vás samozřejmě pozval.
Jak dlouho se zdržíte?
Bohužel se musím zítra vrátit do Berlína.
Nebudu vás déle zdržovat.
- Tak... Na shledanou. - Ano.
To byl někdo ze Skupiny 47.
Ty tam se mnou nikdy nechceš jít.
Jako tvůj přívěsek? Ne, díky.
- Dvě sklenky whisky jako obvykle? - Ano.
Hned to bude.
V tom obleku vypadáš jako pravý Ital.
Nakonec budu muset ještě zatancovat.
Ano. To je dobrý nápad.
Pojďme si zatančit.
Aby tě zase všichni obdivovali?
Není to tak?
Že se chováš jako hvězda?
Tady jsou dvě sklenky whisky.
Prosím, pane. Na zdraví.
Sakra!
Do háje!
Věřím, že všichni lidé ve vztazích spolu mluví a nerozumí si.
V podstatě je každý sám, se svými nepřeložitelnými myšlenkami a pocity.
Byla jsem jeho studijní objekt.
Vždycky jsem ti říkal, že je to zrůda.
Myslíš si, že to celé od začátku plánoval?
Všechna ta vyznání lásky, aby mě uklidnil?
Ženu jako ty nikdy předtím nepotkal.
Znejistila jsi ho.
On potřebuje skutečnost,
potřebuje kořist.
A ty jsi jeho kořist.
- Musíš se zachránit. - To nemůžu.
A pak nepřetržitě a disciplinovaně pracovat.
- Chci, aby si uvědomil, co udělal. - Neuvědomí.
A proč ne?
Jsi pro něho záhada,
možná si myslí, že tě dokáže rozkrýt svým psaním.
Ingeborg, nemůžu najít svůj deník.
Já ho spálila.
Cože jsi?
Tvůj deník jsem spálila.
Nemáš právo o mně psát.
Ale ty jsi součástí mého života.
Spisovatel žije z jazyka,
ne ze života jiných lidí,
a už vůbec ne ze života své vlastní ženy!
Aha. A tvoje příběhy?
Já se v nich snad neobjevuju?
Píšu o mužích,
ale to jsou metafory. Odrazy mě samotné.
Protože ty žiješ ve lži.
Ale já jsem závislý na pravdě.
- Měli jsme dohodu. - A jakou?
Dohodu, která nemá nic společného s věrností v obvyklém slova smyslu.
Dohodu ohledně důvěry. A to, co děláš ty, je zrada.
Zrada té důvěry, svěřené důvěry, zrada tajemství.
Zrada...
Tak velké slovo, zvlášť od tebe.
Se všemi tvými tajemstvími.
Existuje jen tajemství mezi lidmi, kteří se na něm domluví.
To je ta dohoda.
Já bych tě nikdy nevyužila
pro svou práci.
Od začátku jsi věděla, že jsme každý jiný.
Ano, ale ne to, že jsi upír.
Co tím chceš říct?
Že tě vysávám?
Ano. Že mě vysáváš.
A že mě vystavuješ ve výloze jako prostitutku.
Jako šlapku, kterou postavíš všem na oči.
Nech toho. Nech toho. Nech toho.
"Ten den přijde,
ale nikdo neudeří na gong, aby ho oznámil.
Ne, ten den nepřijde...
Už tu byl,
ve všech dnech tohoto roku,
které prožil jen s obtížemi a strádáním.
Je zaneprázdněn myšlenkami na to, co přijde,
přemýšlí o práci a přeje si,
aby mohl brzy projít bránou tam dolů,
pryč od nešťastníků,
nemocných a umírajících.
Říkám ti:
Vstaň a jdi!
Nemáš v těle ani jednu zlomenou kost."
Proč už nepíšete básně?
Básně jsem přestala psát,
když jsem začala mít podezření,
že už básně psát umím.
Takže držitel Nobelovy ceny
by měl přestat psát prózu?
Protože ta cena je důkaz, že už umí psát?
Nebo takový Max Frisch by už nesměl psát divadelní hry.
Ano, to máte pravdu.
Byla by velká škoda, kdyby přestal.
Ano, Londýn.
Ne, letím tam...
Ne, ještě nevím, kdy se vrátím...
Ano, jasně.
Ano, ty taky.
Děkuji. Ano.
Ahoj, ahoj.
Proč nemůžeš říct, že poletíme do Londýna společně?
Protože do toho nikomu nic není.
Jsem hrdý, že mě doprovázíš na premiéru.
A budu hrdý, když nás spolu lidi uvidí.
A já jsem hrdá, když vidím, jak tě oslavují.
Proč musíš ze všeho dělat tajemství!
Abys byl pořád zvědavý.
- Dobrý večer. - Dobrý.
Ingeborg.
Někoho jsem ti přivedl.
Pomstila jsem se!
Všem malým měšťákům, kvůli kterým jsem se obětovala!
- Zdravím. - Zdravím.
Jak milé, že jste přišli.
Děkujeme.
- Ta je pro vás. - Děkujeme za milé pozvání.
- Tady. - Děkuji.
A teď už chybí jenom hostitel.
Maxi?
Jdeš už? Hosté jsou tu.
- Na co si připijeme? - Na toto výjimečně krásné město?
- Ano. - Na Řím!
- Na zdraví! - Na zdraví!
Tak říkáte, že jeviště je vrcholové místo?
Ano, můj článek...
Frankfurtský deník mě požádal,
abych napsal něco o svých uměleckých záměrech.
Titulek byl asi trochu přehnaný.
Vždyť jsem napsal jen tři krátké hry a dvě z nich inscenoval.
Němečtí pováleční dramatici zatím nic významného nevytvořili.
Ale ano. Co "Venku přede dveřmi"?
Ten sentimentální postoj k utrpení je prostě nesnesitelný.
Ty to prostě musíš říct!
Teď žádné hádky, prosím.
Řekněte nám, jak se tady v Římě cítíte.
Jak to jde ve Villa Massimo? Nejsou moc přísní?
Ano, jsou. Strašně.
Jako v klášteře.
Dámské návštěvy jen do desíti večer.
A kde bydlíte Vy?
V malém penzionu v boční uličce u Via di Ripetta.
Aspoň tam můžete v klidu pracovat,
to je hezké.
Proto musím většinou chodit na procházky sama.
Max je výborný průvodce.
Mohl by vás provést.
Jako architekt vidí město úplně jinak.
Zatímco moje Ingeborg vám ukáže tajná a skrytá místa.
Je to odbornice na tajemno.
Mohl bys jí ukázat starověkou Ostii.
Ona je ráda, když jsem pryč z domu.
- Jen tak může v klidu pracovat. - Tomu rozumím.
Proto mi Villa Massimo vyhovuje.
Vůbec žádný hluk. A přitom přímo v centru.
Když máte náladu na lidi, zajdete na Piazza del Popolo.
- Ano. - Ano, s restaurací Bolognese.
Bývala moje oblíbená.
Na mě je moc nóbl. A taky drahá.
Rád vás tam pozvu.
Díky.
Omluvte mě, prosím.
- Děkuji. - Bylo to úžasné.
To je ale milé překvapení.
Jak jde italština?
- Děláte pokroky? - Ó, ano. Ale...
Ungarettiho si pořád nepřečtu.
Ano, mé překlady brzo vyjdou. Jeden výtisk vám věnuji.
Překládala jste i Montaleho?
Ne, Ungaretti byl výjimka. Nakladatel mě o to požádal.
Moment.
Max Frisch mě požádal, abych ho navštívila v Římě...
Myslím, že je bez vás osamělý.
To proto, že se pořád nenaučil italsky.
A jen velmi málo Italů mluví německy.
- Ani slunce nesvítí pořád. - Ano, Řím může být velmi chladný...
- Podepíšete se mi? - Ano.
- Skvělé čtení. - Jeďte.
Jeďte do Říma, Marlene. Pak se budu cítit méně provinile.
Prosím autogram, paní Bachmannová.
- Podepište se mi prosím taky. - Děkuju.
Vážně jste tu mladou ženu poslala do jeho náruče?
Věřila jsem, že jeho láska ke mně je silnější.
Bylo...
naprosto šílené si myslet, že by spolu dva spisovatelé vydrželi.
Bylo to riziko...
Ale mohlo se i vyplatit.
Je ti teď tak dobře jako mně?
Co tím myslíš?
Když jsi teď ve své zemi, kterou jsi nikdy nechtěl opustit.
Ani tebe jsem nechtěl opustit.
A teď chceš?
Ano.
Od té doby, co jsi spálila můj deník, už nemůžu psát.
Slyším, jak píšeš.
Ano...
Jen nahrazuji jedno slovo jiným.
To je normální.
Pro tebe možná...
Ale pro mě ne.
- A ty si myslíš, že beze mě... - Ano. Bez tvé přísnosti.
Bez tvého perfekcionismu.
Než jsem tě poznal, říkal jsem, co mě zrovna napadlo.
Teď si předem rozmýšlím, co můžu říct.
A co ne.
Jestli tě to neurazí,
nebo nerozesmutní...
Jestli mnou za to nezačneš pohrdat.
Už tě nemůžu poslouchat.
Ten rozchod byl největší porážkou mého života.
Ta nejdelší agónie.
Týden za týdnem.
A já vůbec nevím proč.
Možná jsem jednou v životě
chtěla mít něco trvalého, normálního.
Navzdory svým životním možnostem.
A pořád jsem na tom trvala,
i když jsem přesně cítila,
že je to proti mým vlastním zásadám
i osudu.
Nevím, jak to...
jak to vyjádřit,
Že vůbec můžu...
myslet na budoucnost,
na nový život, za to...
musím poděkovat tobě.
Ty ses vrátil.
Musím jet na letiště.
A kam letíš?
Do New Yorku.
Letíš sám?
Od koho jsou ty kytky?
Od přítele z Vídně.
To mě uklidňuje. Nezůstaneš tu sama.
Ty jsi můj vrah.
Neříká se, že ne vždy jsou vinni vrazi,
ale někdy také zavraždění?
"Drahý, drahý Hansi,
nikdy bych nevěřila, že to se mnou dopadne tak špatně.
Že přijde bolest, to ano,
ale ne takové totální, téměř fatální zhroucení.
Neumím si představit nic strašnějšího než to, co jsem prožila.
Musím odsud pryč,
i kdyby to mělo být jen na pár dní,
a chci strávit štastné chvíle s tebou."
Nic na světě nás nemůže ponížit,
pokud nezapomeneme na důvod, proč jsme přišli na svět.
Jsme tu proto, abychom tvořili.
Všechno ostatní je nedůležité.
On by tě nikdy nebyl schopný ponížit,
kdybys ho ignorovala v zájmu vlastní umělecké existence.
Ale milovat prase také není žádná potupa.
Existuje místo v duši,
kam by nikdo neměl moci vstoupit,
a tím je práce.
Díky ní není denní světlo tak hrozné a temnota noci tak děsivá.
Vím, že se konečně probouzíš
a necháváš za sebou svůj starý sentiment.
Dáme si poslední procházku nocí?
Ano.
Moje poušť, moje jediná, můj něžný očistec, moje spása.
České titulky Miroslav Drahoš S PRO ALFA CZ, a.s. 2024