Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Igen?
Mikor jössz vissza Európába?
Már február végén, vagy március elején?
Menjek én hozzád?
Akarod, hogy én menjek hozzád?
Borzasztó, hogy csak nevetsz és nevetsz.
Nőket öltek meg.
Csupa szegény nőt.
Meg akartam állítani a dolgot,
aztán észrevettem, hogy mindegyik nő hallgat,
nagyon fél valamitől.
Ott álltam néhány emberrel,
és egyszer csak láttuk, hogy szemből három kutya vágtat felénk.
De valójában csak kettő futott,
igazán gyorsan. A harmadik...
egy bulldogféle volt.
Abban a pillanatban jutott eszembe...
hogy a gyilkosságokat talán nem is ember,
hanem az a kutya követte el.
Volt neve a kutyának?
Max.
INGEBORG BACHMANN - UTAZÁS A SIVATAGBA
Ingeborg Bachmann?
Örülök, hogy eljött. Max Frisch.
Amióta hallottam "A manhattani Jóisten"-t,
tudtam, hogy meg kell ismerkednünk.
Tudja, kétszer is meghallgattam.
Egyszer otthon, egyszer a hamburgi stúdióban.
Rögtön magával ragadott.
Egy teljesen új hang.
Egy nő hangja.
"Nem azt mondják, hogy nem mindig a gyilkos,
hanem néha a meggyilkolt a vétkes?"
Tudja, ez egy albán közmondás.
Felfigyeltem még egy mondásra.
"Mindenki felbomlasztaná a természetes kötöttségeket,
és végül nem lesz mire támaszkodnia."
A férfiak nem ismerik a nőket,
ezért fontos, hogy a nők ábrázolják saját magukat.
Ez tényleg olyan fontos magának?
Bocsánat!
A barátaim rögtön felismerték.
Szerettek volna ideülni hozzánk, hogy kifejezzék önnek a csodálatukat.
Nagy nehezen lebeszéltem őket róla.
Köszönöm!
Úgy tűnik, maga sztár Németországban.
Igen, az vagyok.
Mondja, van gyereke?
Nincs.
És szeretne gyereket?
Nem.
Látom, nagyon keveset tud rólam.
Ez meglepő, mivel annyi mindent beszélnek rólam az emberek.
Bántja ez önt?
Ellenkezőleg.
Csodálatos, hogy van egy férfi, aki nem akar tőlem semmit.
A színészei már biztosan várják.
Hadd várjanak!
De hát most lesz a premierje!
Nekem fontosabb, hogy itt üljek magával.
Berlinben még jól volt.
Ezért látogathatott meg.
Aztán megint jött a félelem meg a rohamok.
Meg is akartam írni, hogy képtelen leszek magával utazni.
De végül azt írta:
"Tegyünk meg mindent, hogy csodálatos legyen!"
Erre, kérem!
- Jó napot! - Szálám!
Szálám!
- Tessék! - Köszönöm!
És ez is.
- Sukrá. - Meddig maradnak nálunk?
Talán két hétig,
egyelőre.
És holnap hová utazik?
Vissza Németországba. Münchenbe.
Én pedig Zürichbe.
Zürichben élek.
Tudom.
És még mit tud rólam?
Hogy maga szabadulni akar.
Szabadulni?
A kötöttségektől.
Igen, igaza van.
Félek attól, hogy megkövülök.
Ismeri Apollinaire-től "A Mirabeau-hid"-at?
A Mirabeau-híd alatt fut a Szajna
S szerelmeink
Emlékük...
- Mit akar ma... - Ma...
- Az öröm... - Az öröm...
- Nem jött soha... - Nem jött soha...
Csak a jajra
Jöjj éj verj óra lassan
Az idő megy én maradtam
Maradjon!
Igen, arra kérem, maradjon!
Túl sokat dohányzik.
Ahogy mindannyian.
A történeteimben a nők mindig romlatlanabb lények.
Akiket el kell pusztítani?
Ők pusztítják magukat. A férfiak védelmezni próbálják őket.
És maga szerint ez igaz?
Még egyet kérnék!
Pardon!
Köszönöm!
Istenem, Istenem
Istenem
Add, hogy még velem maradjon
Egy kicsit
A szerelmem
Egy napig
Két napig
Egy hétig
Miért idéztem neki rögtön az első esténken ezt az Apollinaire-t?
Az utána következő vers a "La chanson du mal-aimé",
"A megcsalt szerető éneke".
Mert Párizsban voltak,
és talán épp átmentek egy hídon.
Ahonnan le kellett volna ugranom.
- Szia! - Szia!
- Hogy van? - Jól, és te?
Jól.
- Hogy hívnak? - Dzsed.
Dzsed.
Nagyon örülök.
Párszor már feltűnt, hogy vonzódnak magához a gyerekek.
Van egy fénykép rólam, apámról és a kisbaba öcsémről,
ahol úgy tartom az öcsémet, mintha az anyja lennék.
- Hány éves volt? - Tizennégy.
Az öccse most hány éves?
Majdnem annyi, mint maga.
Az első pillanattól rá emlékeztetett.
Akkor neki köszönhetem, hogy velem jött?
El kellene mennünk sétálni. Teliholdkor a sivatag fényleni kezd.
Most jobban szeretnék itt maradni.
- Halló! - Max Frisch.
Max Frisch. Emlékszik rám?
Igen.
Párizsban azt mondta, néha tart felolvasásokat Zürichben.
Vagy úgy.
Nem, tudja...
Tudja, én már nem írok verseket.
Akkor is örülnék, ha eljönne, akár versek nélkül is.
Egyfolytában magára gondolok.
- Igen? - Igen, sajnos.
Pedig dolgoznom kellene. A kiadóm várja a kéziratot.
Csak hadd várja! Megyek.
Halló!
Max Frisch.
Kedves, hogy felhívott.
Már megvettem a vonatjegyemet. Holnap kettőkor érkezem.
Kijön értem?
Úgy volt, hogy ma jön, Ingeborg.
Vártam magát a pályaudvaron.
Jaj, tényleg?
Akkor eltévesztettem a napot.
Igen, így van.
Így már inkább ne is menjek? Visszaválthatom a jegyet.
Nem, nem. El kell jönnie.
Másképp nem tudok többé írni.
Holnap ott leszek.
Sok hallgatónk szinte rabja lett az ön költészetének,
és folyamatosan faggatnak minket, miért nem ír többé verseket.
Nincsenek ellenemre a versek...
de meg kell értenie,
hogy ellenérzést válthatnak ki az emberből
az egyes elemek,
a rímek,
a különböző metaforák, az összecsengő sorok,
a kényszer, hogy a legszerencsésebb szavakat és képeket válasszuk,
aztán néha mindezt elvesszük,
hogy még egyszer megvizsgálhassuk,
hogy a versünk miről is szól, és miről kellene szólnia.
Akkor tehát elképzelhető, hogy egy nap még visszatér a lírához?
Most még keveset tudok a költészetről,
de azt tudom, hogy fontos a kétely.
Kételkedj magadban,
kételkedj a szavakban,
kételkedj a nyelvben.
Egyre jobban kételkedj,
akkor egy nap talán
tényleg megszülethet valami új.
Milyen rendezett!
Soha nem ír kézzel?
Csak a naplómat.
Én sokat írok kézzel, aztán néha nem tudom kiolvasni a saját írásomat.
Ma inkább ne beszéljünk irodalomról!
Hát miről beszéljünk?
A mosolyáról.
Maga gyönyörű!
Szeretsz olvasni?
- Igen. - Igen?
- És mi ez a könyv? - A...
"A Villa Fiorita varázslója."
Nagyon jó. Nagyszerű!
"A 9-es, 7-es és 5-ös szekrény.
Michele elfelejtette."
A hercegnő! Csodálatos!
Mester! Meglepetés!
- Ta-dam! - Na végre, kislány!
Számtalan táviratot küldtem, de mintha elnyelt volna a föld.
Hiányoztál.
- Te is nekem. - Lehetetlen nélküled élni.
Szerelmes lettél.
Az nekem nem megy olyan gyorsan, mint neked.
Látom rajtad.
És...
ki az illető?
Nem ismered.
- És mit akar tőled? - El akar venni.
Ki kell hívnom párbajra.
Szóval ki az?
Egy svájci író.
Most játsszák a darabját Párizsban.
Az a nyárspolgár!
Ne, ne, könyörgök! Nem hozzád való.
- Azt akarja, hogy költözzek Zürichbe. - Megakadályozom.
Ha valaki elvesz téged, az én leszek.
Hagyjuk ezt!
De először is dolgozzunk!
Az első felvonás elkészült.
Remélem, a pasas nem akadályoz a munkában.
Biztos az a típus, aki szerint a feleségének a konyhában a helye.
Félreismered.
A zenét már rég meg kellett volna írni,
de nélküled nem megy, cserben hagytál emiatt az önjelölt Don Juan miatt.
De már itt vagyok!
Legszívesebben bezárnálak valahová, nehogy megint elröppenj.
Nathalie
Kedvesem, jegyesem...
Azt akartad, hogy Nathaleenak hívják, de szerintem valahogy nem hangzik jól.
Megmutatom Nathaleeval.
Nathalee
- Kedvesem... - Igaz.
- Jobb a Nathalie, ugye? - Igen, jobb.
A Homburg-témánál...
a fúvósok hangneme
B-dúr, a vonósoké B-moll.
Egyszerre.
Ettől lesz disszonáns.
A finálét úgy hagytam, ahogy te akartad.
A katonák és az udvarhölgyek mind támogatják Homburgot,
de a fejedelem nem enged.
Elviszi Fehrbellinbe
A főhadiszállásra
És ekkor jön a záróakkord...
Ma este a hercegnő visszatérését ünnepeljük.
A hercegnőre!
- És az új művedre! - A mi művünkre.
Tulajdonképpen hogy osztjátok meg a munkát?
Nem először dolgozunk együtt,
már megzenésítettem Ingeborg néhány versét,
de ez a mostani munka nagy kihívás mindkettőnknek.
- Maga választotta Kleistet? - Közösen választottuk.
És miért épp a Homburgot?
Az önéletrajzunkból következik,
de igazából Lucchino Visconti ötlete volt.
És ő tud róla, hogy a nácik visszaéltek a darabbal?
Igen. Éppen emiatt választottuk ezt.
Ingeborg csodálatosan átdolgozta a szöveget, néhol újraírta.
Kevésbé hangsúlyozta a harcos vonalat, és felerősítette a szerelmi motívumot.
- A darabban - nem tudom, észrevették-e -
nincs egyetlen igazi gonosz se.
Egyik szereplő se képes aljasságra.
Egy álmodozóról szól.
A herceg az első modern főhős,
sorstalan, magányos, egy törékeny világban.
Ezért áll közel hozzánk.
Ma megint elvarázsoltál egy férfit.
Hagyd azt a másikat ott Svájcban!
És ígérd meg, hogy soha többé nem leszel boldogtalan!
Imádott alvajáróm!
Az Grete Stern képe.
A címe "Ki vagyok én?".
A Bauhausban tanult, Dessauban.
’33-ban el kellett menekülnie.
Londonba ment, aztán Buenos Airesbe.
Ott kiadtak egy albumot 46 fotómontázsával.
A címe. "Suenos". "Álmok".
Cukrot?
Mondd, tudnál velem élni?
Igen, azt hiszem, tudnék.
Odaköltözöl hozzám Zürichbe?
Boldogtalanná fogsz tenni,
de vállalom a kockázatot.
És ha én leszek boldogtalan melletted?
Mellettem nem leszel boldogtalan.
Soha.
"A nappali fény egyre áttetszőbb lett,
mint egy fátyol az üres mindenség előtt.
De a nap még sütött,
az utolsó napsugarak csíkozták homokot,
és ehhez a homokhoz hasonló színt öltött az óriási hold,
amely kiemelkedett a lila alkonyatból.
Mentünk, amilyen gyorsan a dzsip haladni tudott,
ugyanakkor ünnepélyes érzés töltött el minket,
hogy mindezt abszolút semmi más nem láthatja,
csak a mi szemünk.
Nélküle, a mi sivatagon átutazó,
halandó szemünk nélkül nem lenne nap,
csak hatalmas, vak energia.
Nélküle nem lenne hold, nélküle nem lenne föld,
nem lenne világ sem, a teremtés nem tudatosulna.
Ez minket akkor - jól emlékszem - elbizakodottá tett,
de nem sokkal ezután kidurrant az egyik kerék.
Soha nem felejtem el a sivatagot."
Még soha nem jártam ott.
Meg fogom mutatni.
Szeretném, ha eltemetne.
Szeretném, ha eltemetne, mint egy múmiát.
Szeretném tudni, milyen érzés múmiának lenni.
Jó napot!
Frau Bachmannhoz jöttem.
Első emelet, 12-es lakás.
Igen?
Adolf Opel. Meghívott engem.
Igen, üljön le, kérem!
Kér egy teát? Vagy nem szereti?
A tea nagyszerű lesz. Köszönöm, nagyságos asszony!
"Nagyságos asszony"? Te jó ég! Borzalmasan hangzik.
Nem dohányzom, nagyságos asszony.
Bécsben azt mondták, hogy ön a Ford Alapítvány vendége,
és az egyetlen komolyan vehető költőnő Németországban.
Igen, az vagyok.
De biztos vagyok benne, hogy maga nem csak miattam jött ide Bécsből.
Nem, én egy filmhez gyűjtök most anyagot.
Maga is ír?
Színdarabokat.
Hogy tetszik önnek Berlin?
Itt minden egyes nap olyan szürke.
Az ember itt nem tud se aludni, se felkelni.
Nem, sajnos Berlin nem tetszik.
- És Bécs? - Bécs sem.
Van olyan város, ahol jól érezné magát?
Róma.
Róma, a katasztrófa előtt, ami összezúzott.
Elüldöztek abból a városból.
Elüldöztek.
Még itt vagyok.
Mondja, kérem, vissza tudna jönni holnap ugyanekkor?
Persze.
Mennyi ideig marad Berlinben?
Néhány napig. Jövő héten Prágába megyek.
Épp most fordították le a munkáimat cseh nyelvre.
Igen, tudom.
Felolvasás is lesz.
- Tényleg? - Igen.
- Nem is tudtam róla. - Igen, lesz.
El is megyek rá.
Köszönöm!
Utána Egyiptomba utazom.
A sivatagba.
A sivatagba...
Látta az "Arábiai Lawrence"-t?
- Omar Shariffal? - Igen.
Maga is eljöhetne velem a sivatagba.
Abszurd ötlet, bocsánat!
Elmegyek magával.
Tényleg eljönne velem a sivatagba?
Miért lepi meg ennyire?
Jöjjön! Üljön le ide mellém!
Mexikó bonyolult történetét nehéz 150 oldalon elmesélni,
de a kiadó csak ennyit enged.
Írd meg, ahogy akartad!
Talán annyira fog tetszeni neki, hogy elfogadja az egész szöveget.
- Gondolod? - Egy bécsi író ezt tenné.
- Van tüze? - Sajnos nincs.
Bocsásson meg!
Sajnálom!
Azt hittem, meg fogok halni.
Tessék, parancsoljon!
Még mindig nincs eszpresszójuk?
Itt nálunk azt nem kér senki, nagyságos asszony.
Ha legalább kapucsínó lenne!
Nem, hagyja csak!
Úgyis hozzá kell szoknom, ahogy sok minden máshoz is.
Igen, így van, nagyságos asszony.
Ez a jó kislány elmosogatott?
Te is megtehetted volna.
Miért én?
Mert előbb keltél, mint én.
- Nekem kell a reggel a munkára. - És én nem dolgozom?
Csak elég ritkán, amióta itt vagy.
Mert megőrülök a te Kalasnyikovodtól.
Sajnos még nem létezik hangtalan írógép.
Délután elmegyek egy barátomhoz, akkor békében tudsz dolgozni.
Csakhogy az nem megy parancsra.
A "hercegnő" egy kicsit megharagudott?
Mit tehetnék, hogy felvidítsam szegényt?
Párologjak el a levegőben?
Nagyszerű! Örülök.
Igazán? Nahát!
Köszönöm!
Tudtál dolgozni?
Nehezen találtam a megfelelő szavakat.
Ezt nem tudom elhinni.
Mert te nem fogalmazol olyan pontosan.
Ezt meg hogy érted?
Te nem aggódsz annyira.
Miért, te aggódsz?
Igen.
Nem úgy hangzott, amikor telefonáltál.
Felolvasod nekem, amit írtál?
Nincs melege?
Engem megöl ez a hőség.
Szerintem csodálatos...
ez a veszély.
Úgy érzem, itt meggyógyulok.
Igen? Én meg napszúrást kapok.
Azért akart velem jönni, hogy felejtsen?
A szakítás után beteg lettem.
Igen, mondták nekem.
Azért lepett meg annyira, hogy rögtön meghívott magához.
Talán éreztem, hogy maga a megmentőm lehet.
Most épp maga ment meg engem.
Néha szeretem a nyomoromat.
Mintha kitüntetés lenne,
én meg vértanú, aki így közelebb jut Istenhez.
Pedig nem hiszek Istenben.
Na és a "manhattani Jóisten"?
Azt hagyja ki a játékból!
Amikor hallják "A manhattani Jóisten"-ben,
hogy mindig az a kérdés, hogy tulajdonképpen mi is a szerelem,
hová vezethet és milyen sok vagy kevés lehet,
akkor mondhatják, hogy a rádiójáték egy határesetet mutat be.
De ha közelebbről vizsgáljuk,
akkor még a leghétköznapibb szerelmi kapcsolatban is
felfedezhetjük ezt a határesetet.
És talán törekednünk is kell, hogy felfedezzük.
Mert mindenben, amit teszünk, gondolunk vagy érzünk,
szeretnénk néha a végsőkig elmenni.
Felébred bennünk a vágy,
hogy átlépjük a számunkra lefektetett határokat.
A lehetséges és a lehetetlen játszmái közben tágítjuk a lehetőségeinket.
Akiket önök közül nagy veszteség ért,
azok tanúsíthatják legjobban,
hogy az erőnk képes lehet felülkerekedni a szenvedésen,
hogy akit sok mindentől megfosztottak, fel tud emelkedni,
hogy az ember képes élni csalódottan,
és itt most úgy értem, illúziók nélkül.
Hiszek benne, hogy az emberek jussa egyfajta büszkeség,
azoknak a büszkesége,
akik a világ sötétségében nem adják fel, és harcolnak tovább.
Herr Frisch!
Nagy megtiszteltetés, hogy ön is részt vett a díjátadónkon.
Ha tudtuk volna, hogy jön, természetesen bemutattuk volna a közönségnek.
És hogy csinálták volna?
Nos, bemondtam volna a nevét, hiszen ismert nálunk.
Pedig nem is írok rádiójátékot.
Igen, igen, szívesen.
Sajnos el kell érnem a vonatomat. Nagyon örültem, Frau Bachmann.
- Hogyne. Viszlát, jó utat! - Önnek is.
Ki volt ez?
Egy rádiós szerkesztő.
Miért nem mutattad be nekem?
Csak egy találkozót kért, amikor majd Münchenbe megyek.
Az egyik szeretőd volt?
A rádiójátékom kapcsán egy hosszabb interjút akar készíteni velem.
- De nem lesz elég az interjú. - Fejezd be, Max!
- Ott van! - Köszönjük, Frau Bachmann!
Igazán csodálatos volt.
- Köszönjük a szép beszédet! - Elismerésem.
- Köszönjük! Nagyszerű a hangjátéka. - Nagy élményt nyújtott.
A hangja, Frau Bachmann! Annyira szép, ahogy beszél!
Tényleg nagyon jó volt a beszéded.
Figyeltél egyáltalán?
Persze.
De egész idő alatt jegyzeteltél.
Eszembe jutott közben egy regényötlet.
Amiben vakok szerepelnek?
Nem, csak egy vak, aki igazából nem vak, csak úgy tesz, mintha az lenne.
De miért?
Hogy megtudja az igazat.
Magáról vagy másokról?
Azt mondtad a beszédben, hogy az igazság elérhető számunkra.
Szóval mégis figyeltél.
"Írok egy könyvet,
amiben az szerepel majd, ami meghatározza az életemet."
- Köszönöm! - Szép a hajad.
Hogy vagy?
- Szép a hajad. - Nem beszélek arabul.
Ahmed vagyok.
Esszám vagyok.
És te?
Én Esszám vagyok.
- Ő meg... - Ahmed. És te?
A nevem Ingeborg.
És mit írsz?
- Írok. - Az egy könyv?
- Minden jót! - Jó estét!
- Minden jót! - Minden jót!
Minden jót!
Tetszenek magának?
A fiatal férfiak?
Nekem is.
Szívesen kipróbálnám egyszerre több férfival.
Ezt senkinek nem mondtam még el.
Lehet ott egy nő is?
Nem.
Csak férfiak. Szépek és fiatalok.
Inge, megjöttem.
Szervusz!
Kitől kaptál virágot?
Tegnap este küldték. Nem volt rajta név.
Kitől jött?
Gondoltam, talán te küldhetted nekem.
Nem, nem tőlem jött. Kitől?
Nem tudom.
Hazudsz.
Kitől?
Most azonnal megmondod, kitől jött!
Egy férfi nem küld vörös rózsát csak úgy.
Én vettem neked.
Örömet akartam szerezni.
És még valami.
Észre sem veszed?
Új ruha, gondoltam, tetszeni fog.
Ne térj el a tárgytól! Mondd meg végre az igazat!
Virág helyett készíthettél volna egy rendes vacsorát.
Jó napot! Jó napot!
- Megveszem ezt. - Tessék!
Nagyon szeretnék egyszer tevegelni.
Nem nehéz felülni rá, de könnyű leesni, amikor feláll.
- Akkor is kipróbálnám. - Már nem szédeleg?
Nem, elmúlt.
- Milyen érzés? - Csodálatos.
Legszívesebben csatlakoznék egy karavánhoz.
Mint Lady Jane Ellenborough?
Igen.
Csak a megfelelő sejk hiányzik hozzá.
És ha Omar Sharif lenne a sejk?
Csodás álom!
Nahát! Hogy egy ujjal is ekkora zajt lehet csapni!
Beszélnem kell veled.
Ne most.
De most!
Egész éjjel ezen gondolkodtam, nem tudtam aludni.
Sajnálom, de kérlek, hagyj most dolgozni!
Hagyd abba, nem hallod?
Rómába akarok költözni veled.
Itt már nem bírom tovább.
Vagyis velem nem bírod tovább?
Nem. Zürichhel.
De Rómában is hangos lesz az írógépem.
Igen, de az az én városom.
Az emberek ott sokkal barátságosabbak, mint itt.
Máris előremehetnék lakást keresni.
Talán ott, ahol laktam, a Via Giulián.
Mit csináltam rosszul?
Te semmit.
Én rontottam el, Max, mert nem gondoltam rá, hogy...
Mire?
Nem tudok írni.
És ez az én hibám?
Igen, lehet.
Miért nem keresel egy szobát itt Zürichben,
ahol nyugodtan dolgozhatsz?
Akkor engem se bántana a dolog.
Egy barátom szobákat ad ki.
Holnap beszélek vele.
És megtanulsz vezetni, és kapsz tőlem egy kocsit.
Így megfelel a hölgynek?
Látod már, milyen gyönyörű Svájc?
Soha nem tudnék elköltözni innen.
Olyan, mint a világ kezdete.
Mindent elölről kezdeni...
De szép lenne!
"Nincs annál szebb a nap alatt,
mint a nap alatt lenni."
Ismeri a verseimet?
Minden versét ismerem.
"Szebb, mint a jelentős hold és nemes fénye,
szebb, mint a csillagok, az éj híres rendjelei,
sokkal szebb, mint egy felbukkanó, tüzes üstökös,
és sokkal szebbre hivatott, mint minden más égitest,
mert rajta múlik a te életed és az én életem:
ez a nap."
Üdvözlöm, Signorina Bachmann!
Ungaretti mesterrel van találkozója?
- Igen. - Jöjjön, kérem!
Ott ül hátul.
Köszönöm!
- Jó estét! - Jó estét!
Annyira örülök, hogy látom.
Isten hozta újra a városunkban!
Köszönöm, hogy eljött, mester!
Még volna egy-két kérdésem a fordításról.
- Állok rendelkezésére. - Köszönöm!
A német barátaim szerint
ön tökéletesen fordította le a verseimet.
Ez nagy ajándék számomra.
Nem tudom, hogy is köszönjem meg.
Én köszönöm, hogy megbízott bennem.
Tökéletesen megbíztam.
Nagy kár, hogy nem tudok németül.
Szívesen megismertetném az olaszokkal az ön verseit.
Köszönöm!
Csak az tud lefordítani egy költőt,
akiben megvan a poézis.
Igen.
Róma nem válaszol.
Négyévi távollét után
ön most visszatért.
Mégis miért?
Mit jelent önnek Róma?
Talán egy képpel meg tudom magyarázni önnek.
Azt mondják, hogy Bernini a Szent Péter oszlopsorával
tulajdonképpen két kart formált meg, amelyek átölelik az emberiséget.
Más európai vagy amerikai városokban könnyű elszigetelődni.
Ami engem Rómában
elbűvöl, az az,
hogy a léleknek is az otthonosság érzetét adja.
Egyike az utolsó olyan helyeknek,
ahol érezzük ezt az ölelést.
Bocsánat!
Épp interjút adok. Gyorsan befejezem, jó?
Róma nyitott város, mint az az oszlopsor.
Különleges erőt ad neki az,
ahogy az elmúlt korok egybefonódnak benne.
Talán ebben rejlik az üzenete,
egy utópisztikus város üzenete.
Róma nemcsak a létező dolgokon keresztül hat,
hanem
a sokrétű jelenlétben rejlő lehetőségekkel is.
Nos, viszontlátásra!
- Még egyszer köszönöm! - Szívesen.
Miért nem hívtál fel?
Hívtalak.
Napokon keresztül.
Mindig azt mondták be, hogy "Roma non risponde",
"Róma nem válaszol".
Már azt hittem, történt veled valami.
Ugyan mi történt volna, itt, az én városomban?
Ez biztosan Ungaretti.
Jó napot, mester! Úgy örülök, hogy hív.
Vacsora? Igen, nagyon szívesen.
Rendben, akkor holnap!
Segítsek valamit?
Szó sem lehet róla! Meglepetésnek kell lennie.
Isten hozott!
Róma tetszeni fog.
Nocsak!
Mondhatom, gonosz kis trükk.
Apámtól tanultam.
Gyere hozzám!
Apád örülne neki.
Nézz rám!
Gyere hozzám!
De nem fogadta el a házassági ajánlatát.
Miért?
A házasság lehetetlen intézmény egy olyan nőnek,
aki dolgozik, gondolkodik és akar valamit.
Ő megértette ezt?
Igazából örülnie kellett volna.
Már volt egyszer házas, és úgy érezte, menekülnie kell,
mert félt, hogy megkövül, ahogy ő fogalmazott.
Attól maga is fél.
Mindig tudtam, hogy ellenzem a házasságot.
Gyerekkorom óta ellenzek minden törvényes kapcsolatot.
Ez nem jelenti, hogy a nem törvényes kapcsolatok
nem végződhetnek tragikusan és borzasztóan.
Sokat gondolkoztam a fasizmusról,
hogy hol kezdődik.
Az emberek közötti kapcsolatoknál kezdődik.
A fasizmus az első eleme a férfi és a nő közötti kapcsolatnak.
Ott örökös háború van.
Milyen csinos!
Mintha jelmezben lennék.
- Kell egy elegáns nyakkendő. - Igaza van, asszonyom.
Ez illene az öltönyhöz.
- Igen. - Igen.
- Felpróbáljuk? - Igen.
Nagyon elegáns!
Rögtön látni, hogy különleges férfival van dolgunk.
- Úgy bizony. - Megköti ön?
- Igen. - Tessék!
- Ficsúrt csinálsz belőlem. - Hidd el, egyszerűen csodás!
Megyek, visszaöltözöm.
Nem, hagyd magadon!
Úgyis megyünk a kávézóba, ez tökéletesen odaillő öltözék.
Szabad, asszonyom?
Így ni.
Elbűvölő! Micsoda fess férfi!
- Jó estét, asszonyom! - Jó estét!
Örülök, hogy újra látom.
- Jó estét! - Jó estét!
Helló!
Jó estét!
Nem tudtam, hogy Rómában van.
Felolvastam a Goethe Intézetben.
Nahát, szívesen meghallgattam volna.
Nem tudtam, hogy visszajött, akkor meghívtam volna.
Meddig marad itt?
Már holnap vissza kell mennem Berlinbe.
Nem is zavarok tovább.
- Akkor viszlát! - Viszlát!
A Gruppe 47 tagja.
Ahová soha nem jössz velem.
Koloncnak? Köszönöm, nem.
Két whiskyt, mint mindig?
- Igen. - Azonnal.
Ebben az öltönyben olyan vagy, mint egy igazi olasz.
Végül még majd táncolnom is kell.
Igen! Igen, ez jó ötlet! Táncoljunk!
Hogy csodálhassanak téged?
Talán nem igaz, hogy úgy viselkedsz, mint egy sztár?
Tessék, a két whisky.
Egészségére!
Az istenit!
A francba!
Minden kapcsolatban elbeszélnek egymás mellett az emberek.
Mindenki egyedül marad
a lefordíthatatlan gondolataival és érzéseivel.
Csak vizsgálati tárgy voltam.
Megmondtam, hogy egy szörnyeteg.
Vajon kezdettől fogva ez járt a fejében?
A szerelmi vallomásokkal csak meg akart nyugtatni?
Még nem találkozott ilyen nővel, mint te. Teljesen összezavartad.
Neki valóság kell, zsákmány kell.
Te vagy a zsákmánya.
- Menekülnöd kell. - Nem, az nem megy.
Aztán fegyelmezetten és folyamatosan dolgozni.
- Azt akarom, hogy belássa a hibáját. - Nem fogja.
- Miért nem? - Rejtély vagy számára.
Talán azt hiszi, megérthet téged, ha írogat rólad.
Ingeborg, nem találom a naplómat.
Azért, mert elégettem.
Micsoda?
Elégettem a naplódat.
Nincs jogod így írni rólam.
De hát az életem része vagy.
Tudod, egy író a nyelvből él, nem más emberek életéből.
Főleg nem a nőéből, akivel együtt él!
Na és a te írásaid? Én talán nem szereplek bennük?
Írok férfiakról, de az mind metafora, mind önmagam visszatükrözése.
Mert te hazugságban élsz, én pedig az igazságra támaszkodom.
Volt egy egyezségünk.
- Egyezség? - Egyezség.
Nem a szokásos értelemben vett hűségről szólt,
hanem a bizalomról, Max. És te megszegted az egyezséget.
Elárultad a bizalmat, a titoktartást, ez árulás!
Árulás.
Épp te használsz ilyen nagy szavakat, a magad kis titkaival!
Nem számít más, csak a két összetartozó ember közötti titok.
Erről szól az egyezség!
Én nem használnálak fel soha a munkámhoz.
Kezdettől fogva tudtad, hogy mások vagyunk.
De azt nem, hogy te vámpír vagy.
Mit akarsz ezzel mondani?
Hogy a véredet szívom?
Igen. A véremet szívod, és kiteszel a kirakatba,
- mint egy prostituáltat, egy kurvát... - Meg ne próbáld!
- ...akit a kirakatba ültetnek. - Hagyd abba, hallod?
"A nap eljön,
de senki nem fogja gongütéssel jelezni az érkezését.
Nem, a nap nem jön el,
mindig itt volt,
benne az év minden egyes napjában,
amit ő kényszerűségből és nehézségek árán túlélt.
Élénken foglalkoztatja, ami előtte áll, a munkára gondol, és azt kívánja,
hogy minél hamarabb kimehessen az odalenti kapun,
el a balesetet szenvedettektől, a betegektől, a haldoklóktól.
Azt mondom, kelj fel és járj!
Nem tört el egyetlen csontod sem."
Miért nem ír többé verseket?
Akkor hagytam fel a versírással,
amikor gyanítani kezdtem,
hogy képes vagyok verseket írni.
Akkor egy Nobel-díjasnak nem szabadna többé prózát írni,
mert az, hogy elnyerte a díjat, bizonyítja, hogy tud írni?
Vagy egy Max Frisch ne írjon többé darabokat?
Igen, igaza van. Nagy kár lenne, ha ő nem írna többé.
Igen, London.
Nem, repülővel.
Még nem tudom, mikor jövök vissza.
Igen. Igen, te is.
Köszönöm! Igen. Csaó, csaó, csaó!
Miért nem mondtad, hogy együtt megyünk Londonba?
Mert semmi közük hozzá.
Én büszke vagyok rá, ha eljössz velem egy premierre,
büszke vagyok rá, ha együtt látnak minket.
Én pedig büszke vagyok rá, ha téged ünnepelnek.
Miért kell mindenből titkot csinálnod?
Mert azt akarom, hogy kíváncsi legyél rám.
Előremegyek.
- Jó estét! - Jó estét!
Ingeborg!
Hoztam egy kis társaságot.
Juhú!
Most végre bosszút álltam,
minden kispolgáron, akinek az áldozata lettem.
- Jó napot! - Jó napot!
Ezek szerint idetaláltak. Köszönöm!
- Ez az öné. - Igen?
Köszönjük a kedves meghívást!
- Köszönöm! - Tessék!
Már csak a házigazda hiányzik.
Max!
Gyere, megjöttek a vendégek.
Mire koccintsunk?
Erre a páratlanul szép városra.
- Jó. - Rómára!
- Igen! - Csin-csin!
Csin-csin!
Szóval a színpad az abszolút hely?
A cikkre utal.
A Frankfurter Allgemeine akarta,
hogy írjak valamit a művészi törekvéseimről.
Na igen, a cím egy kissé hangzatos lett.
Eddig csak három rövidebb darabot írtam, abból kettőt vittek színre.
A háború utáni német írók eddig nem sokat tudtak felmutatni.
De! Ott "Az ajtón kívül".
Az a szentimentális szenvelgés egyszerűen elviselhetetlen, nem?
Ezt épp te mondod?
Kérem, ne veszekedjünk!
Meséljék el inkább, hogy érzik magukat Rómában.
Milyen a Villa Massimo? Nem túl szigorú?
De igen, az. Szörnyű.
Mint egy kolostor.
Hölgylátogató csak este tízig jöhet.
És ön hol lakik?
Egy kis panzióban a Via di Ripetta egyik mellékutcájában.
Az viszont nagyon jó, hogy zavartalanul lehet dolgozni.
- Én meg járhatok sétálni egyedül. - Na igen.
Max nagyon jó cicerone.
Körbevezethetné önt.
Építészként egész más szemmel nézi a várost.
Ingeborg pedig megmutathatja az eldugott, titkos helyeket.
Igazi szakértője a titkos dolgoknak.
Elmehetnétek Ostia Anticába.
Ingeborg örül, ha kint vagyok a házból. Akkor nyugodtan dolgozhat.
Ezt megértem. A Villa Massimo ezért olyan kellemes.
Semmi lárma, mégis a város közepén van.
És ha mégis emberekre vágyik valaki, csak kimegy a Piazza del Popolóra.
- Igen! - Igen! Ott van a Bolognese.
Sokáig a kedvenc éttermem volt.
Elegáns hely, de sajnos drága.
Egyszer meghívom oda.
Köszönöm!
Megbocsátanak?
Nagyon köszönöm!
Milyen kedves meglepetés!
Hogy halad az olasz nyelvvel?
- Már jól megy? - Igen.
De Ungarettit még nem olvasom eredetiben.
Nemsokára megjelenik a fordításom. Majd küldök egy példányt.
- Mondja, Montalét is fordított? - Nem. Nem, nem.
Ungaretti kivétel volt, a kiadó kért meg rá.
- Kérem... - Egy pillanat!
Max Frisch kérte, hogy látogassam meg Rómában.
Azt hiszem, magányos ott ön nélkül.
Lehet, mivel még mindig nem tanult meg olaszul,
és sajnos nagyon kevés olasz beszéli a német nyelvet.
- És a nap se süt mindig. - Nem. Róma hideg is tud lenni.
- Dedikálná nekem? - Hogyne.
- Csodálatos volt. - Utazzon el hozzá!
- És a felolvasás is gyönyörű volt. - Utazzon el!
Akkor nekem is könnyebb lesz.
Kérem, Frau Bachmann! Frau Bachmann!
Elnézést! Frau Bachmann! Aláírná?
Maga odalökte a karjába ezt a fiatal nőt.
Azt hittem, erősebb az irántam érzett szerelme.
Tudja, igazából őrültség volt azt hinni, hogy két író kibírja egymás mellett.
Volt kockázata,
de sikerülhetett is volna.
Te is úgy élvezed, mint én?
Ezt hogy érted?
Most itt vagy a te országodban, amit soha nem akartál elhagyni.
Téged se akartalak elhagyni.
És most már el akarsz?
Igen.
Amióta elégetted a naplót, nem tudok írni.
De hallom, hogy írsz.
Igen.
Egyfolytában cserélgetem a szavakat.
Ez normális.
Neked talán,
de nekem nem.
És szerinted nélkülem...
Igen, a szigorod nélkül, a tökéletességre törekvésed nélkül...
Mielőtt megismertelek, kimondtam, ami épp az eszembe jutott.
Most előbb átgondolom, hogy mit szabad kimondanom,
és mit nem,
hogy vajon megbántódsz-e,
vagy elszomorodsz-e,
hogy meg fogsz-e vetni érte.
Már nem tudok engedelmeskedni.
Ez a szakítás volt életem legnagyobb kudarca.
Mint egy hosszú agónia hétről hétre.
És nem tudtam, mi az oka.
Talán az, hogy egyszer az életben valami tartósat,
valami normálisat akartam felépíteni, a saját lehetőségeim ellenében.
És mindenáron ragaszkodtam hozzá,
pedig éreztem, hogy ez ellenkezik
a saját törvényeimmel,
a sorsommal.
Nem is tudom, hogyan fogalmazzam meg...
de azt, hogy egyáltalán...
gondolni tudok egy új életre, a jövőre,
azt neked köszönhetem.
Visszajöttél, Max.
Sietek a reptérre.
Hová utazol?
New Yorkba.
Egyedül mész?
Ki küldte a virágot?
Az egyik bécsi barátom.
Megnyugtató, hogy nem vagy egyedül.
Te vagy a gyilkosom.
Nem azt mondják, hogy nem mindig a gyilkos,
hanem néha a meggyilkolt a vétkes?
"Drága, drága Hans,
soha nem hittem volna, hogy minden ilyen rosszul alakul számomra.
Azt tudtam, hogy fájni fog,
de nem számítottam totális, szinte halálos összeomlásra.
Nem tudok borzalmasabbat elképzelni, mint azt, amin keresztülmentem.
El kell mennem innen, ha csak egy kis időre is,
és szeretnék néhány boldog percet veled.
Semmilyen megaláztatás nem árthat nekünk,
ha soha nem feledkezünk meg róla, miért jöttünk a világra.
Azért vagyunk itt, hogy alkossunk, semmi más nem fontos.
Ő sem tudott volna megalázni téged,
ha a saját művészetedet helyezed előtérbe.
De az se szégyen, hogy egy disznót szerettél.
"A léleknek van egy lakhelye,
ahová senki nem léphet be, és ez a munka.
Itt kevésbé ijesztő a nappali világosság,
és kevésbé félelmetes az éjjeli sötétség.
Tudom, hogy most végre felébredsz,
és minden szentimentalizmust magad mögött hagysz."
Még egy utolsó éjszakai séta?
Igen.
"Sivatagom, egyetlenem, gyengéd pokol tornáca, megváltóm."
Ingeborg Bachmann
Magyar szöveg: Pallinger Emőke
Felirat: Rádóczki Attila