Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Da?
Când te întorci în Europa?
La finalul lui februarie sau la începutul lui martie?
Să vin şi eu?
Vrei să vin şi eu?
E îngrozitor că râzi aşa!
"Femei au fost ucise."
"Multe femei sărmane."
"Am vrut să previn aceste crime."
"Şi apoi am realizat că fiecare femeie care tăcea"
"se temea de ceva."
"Apoi, stăteam cu un grup de oameni."
"Am văzut trei câini care alergau spre noi."
"Dar numai doi alergau repede."
"Au ajuns repede la noi. Al treilea era..."
"un fel de bulldog."
"Şi în acel moment mi-am dat seama..."
"Poate nu era o persoană,"
"poate chiar acest câine a comis crimele."
Câinele avea un nume?
Max.
INGEBORG BACHMANN CĂLĂTORIE ÎN DEŞERT
Ingeborg Bachmann?
Mulţumim că aţi venit!
Max Frisch.
De când am ascultat "Bunul Dumnezeu din Manhattan",
am ştiut că trebuie să vă cunosc.
L-am ascultat de două ori.
Prima oară acasă şi apoi la un radio din Hamburg.
Am fost intrigat.
O voce complet nouă.
Vocea unei femei.
Nu se spune că nu întotdeauna criminalii,
ci victimele sunt vinovaţii?
Este un proverb albanez.
Şi îmi amintesc un alt proverb.
Toată lumea are tendinţa de a destrăma limitele naturale ,
doar ca să afle că nu au nimic care să-i ţină pe lumea asta.
Bărbaţii înţeleg foarte puţine despre femei.
De aceea este important ca femeile să se reprezinte singure.
Este atât de important pentru dumneavoastră?
Vă rog să mă scuzaţi!
Prietenii mei v-au recunoscut imediat.
Ar fi vrut să ni se alăture,
ca să-şi exprime admiraţia.
Mi-a fost greu să-i opresc.
Vă mulţumesc!
Pare că sunteţi o adevărată vedetă în Germania.
Da, aşa este.
Locuiţi cu un copil?
Nu.
Vă doriţi să aveţi copii?
Nu.
Pare că nu ştiţi prea multe despre mine.
Este surprinzător.
Având în vedere toate discuţiile şi zvonurile care circulă despre mine.
Asta vă ofensează?
Nu, dimpotrivă.
E minunat să cunosc un bărbat care nu vrea nimic de la mine.
Sunt sigură că actorii vă aşteaptă.
Să aştepte!
Dar i-aţi invitat la premiera dumneavoastră.
Este mai important pentru mine să fiu aici cu dumneavoastră.
În Berlin părea că eşti bine.
Pentru că ai venit să mă vizitezi.
Apoi angoasa şi atacurile au revenit.
Voiam să îţi scriu că nu mai pot veni.
Şi apoi ai scris tu...
"Să facem totul."
"S-o facem minunat."
- Unde vă duceţi mâine? - Înapoi în Germania.
La Munchen.
Eu merg la Zurich.
Locuiesc în Zurich.
Da, ştiu.
Ce altceva mai ştiţi despre mine?
Că doriţi să fiţi eliberat.
Eliberat?
De limitele naturale.
Da, aveţi dreptate.
Dar îmi e teamă să nu mă transform în stană de piatră.
Ştiţi poezia lui Apollinaire "Podul Mirabeau"?
Sub podul Mirabeau, Sena unduie lin
Ca dragostea noastră
Să-mi amintesc...
- Să-mi amintes? - ...amintesc.
- Că orice-alin - ...alin. ..
- Venea târziu. - Venea târziu.
...doar după chin.
Bate ora-n alt tărâm
Zile, nopţi trec, eu rămân.
Rămâi!
Te implor, rămâi!
Fumezi prea mult.
Toţi fumăm prea mult.
Bărbaţii din poveştile mele văd femeile ca un lucru aproape de perfecţiune.
Care trebuie distrus?
Se distrug ei înşişi. Chiar dimpotrivă.
Bărbaţii încearcă să protejeze femeile.
Şi crezi că reuşesc?
Dumnezeule!
Lasă-l să rămână cu mine
Încă puţin
Iubitul meu!
O zi
Două zile
Opt zile
Chiar l-am citat pe Apollinaire în prima noastră seară?
Poezia se numeşte
"La chanson du mal-aimé".
"Cântecul celui neiubit".
Pentru că erai în Paris.
Poate pentru că treceai pe un pod.
Trebuia să mă arunc de pe el.
Am observat de multe ori că micuţii sunt atraşi de tine.
Este o poză cu mine,
cu tatăl meu şi fratele meu care era bebeluş.
Eu îl ţin pe fratele meu în braţe ca şi cum eram mama lui.
Câţi ani aveai atunci?
14 ani.
Şi fratele tău ce vârstă are acum?
E puţin mai tânăr ca tine.
Mi-ai amintit imediat de el.
Deci lui îi datorăm această excursie?
Ar trebui să facem o plimbare.
Când e lună plină, deşertul străluceşte.
Prefer să rămân aici.
Da?
Max Frisch .
Max Frisch. Îţi aminteşti de mine?
Da.
În Paris ai spus că uneori vii la Zurich pentru lecturi publice.
Da, înţeleg. Dar eu...
Nu mai scriu poezii.
Ar fi minunat dacă ai veni.
Chiar şi fără poezii.
Mă gândesc la tine în fiecare zi.
Da.
Da, din păcate...
Chiar dacă ar trebui să lucrez.
Editorii aşteaptă un manuscris.
Lasă-i să aştepte. Vin.
Da?
Max Frisch.
Ce frumos că m-ai sunat!
Mi-am luat deja biletul de tren.
Ajung mâine la ora 14:00.
O să vii să mă iei?
Trebuia să vii azi, Ingeborg.
Te-am aşteptat la gară.
Vai de mine, chiar aşa?
Cred că am încurcat datele.
Da, aşa ai făcut.
Să nu mai vin deloc?
Aş putea să-mi schimb biletul.
Nu, trebuie să vii!
Altfel nu mai pot să scriu.
Voi fi cu tine mâine.
Mulţi dintre ascultătorii noştri sunt obsedaţi de poeziile tale.
Ar vrea să ştie de ce nu mai scrii.
Nu am nimic împotriva poeziei.
Dar trebuie să şi înţelegeţi
că este posibil să fii împotriva fiecărui aspect al său.
Împotriva fiecărei metafore,
a fiecărui sunet,
a fiecărui impuls de a pune cuvintele împreună.
Împotriva manifestării fortuite a cuvintelor şi imaginilor.
Îţi vine să sufoci acest impuls.
Ca să îţi dai seama ce se întâmplă.
Ce este cu adevărat.
Ce ar trebui să fie.
Deci, o să mai scrii poezii într-o bună zi?
Încă ştiu foarte puţine despre poezie.
Dar ştiu multe despre suspiciune.
Fii suspicios cu privire la tine însuţi.
Fii suspicios cu privire la cuvinte.
Fii suspicios cu privire la limbaj.
Cufundă-te în suspiciune.
Ca într-o bună zi
ceva nou să se poată naşte.
Totul e aşa ordonat.
Nu scrii niciodată de mână?
Doar în agendă.
Eu scriu deseori de mână.
Dar uneori nici eu nu înţeleg ce am scris.
Vino! Hai să nu vorbim despre literatură azi!
Despre ce vrei să vorbim?
Despre zâmbetul tău.
Eşti frumoasă!
- Îţi place să citeşti? - Da.
Şi ce citeşti?
"Magicianul din Villa Fiorita".
Principessa! Ce miracol!
Maestro, o surpriză!
În sfârşit!
Ţi-am trimis multe telegrame, dar părea că ai dispărut.
Mi-a fost dor de tine!
- Şi mie de tine! - E imposibil să trăiesc fără tine.
Te-ai îndrăgostit!
Nu aşa de repede cum poţi tu s-o faci!
Dar pot să-mi dau seama.
Şi?
Cine este?
Nu îl cunoşti.
- Şi ce vrea de la tine? - Să se însoare cu mine.
O să-l provoc la duel!
Cine este?
Un scriitor elveţian.
Cea mai recentă piesă a lui se joacă la Paris.
Ce filistin!
Nu, nu, te rog!
Nu e bărbatul potrivit pentru tine!
Vrea să mă mut la Zurich.
Nu te las eu!
Dacă o să te măriţi vreodată, va fi cu mine!
Hai să uităm de asta!
Să ne apucăm de treabă!
Am terminat primul act.
Sper că el nu se bagă peste munca ta.
Pariez că e genul de bărbat care îşi vrea nevasta în bucătărie.
Îl judeci greşit.
Nu am mai compus muzică de mult. Dar nu pot fără tine!
Şi mă laşi baltă pentru acest Don Juan amator.
Sunt aici acum.
Da, o să te închid aici.
Ca să nu fugi imediat.
Natalie
Fecioara mea
Mireasa mea
Tu voiai să o cheme Nathalie , dar nu sună bine.
Hai să îţi arăt cum e cu Nathalie .
Nathalie
- Fecioara mea - Da.
- Natalie e mai bine, nu? - Da, e mai bine.
E tema lui Homburg,
partea pentru corn este în si bemol major,
partea pentru coarde este în si bemol minor.
Ceea ce creează un fel de disonanţă.
Finalul l-am păstrat cum ai vrut.
Soldaţii şi doamnele de la curte îl susţin pe Homburg.
Dar prinţul nu cedează.
Duceţi-l la Fehrbellin
La sediu
Şi apoi acordul final...
În seara asta sărbătorim întoarcerea principessei .
Pentru principessa !
- Şi pentru noua ta operă. - Opera noastră.
Cum vă împărţiţi sarcinile?
Aceasta nu este prima noastră colaborare.
Am pus unele dintre poeziile sale pe muzică.
Dar aceasta a fost o provocare deosebită.
Pentru amândoi.
- Tu l-ai ales pe Kleist? - A fost o decizie mutuală.
- Şi de ce "Homburg"? - Este legat de biografia noastră.
Dar a fost ideea lui Lucchino Visconti.
Ştie despre felul în care naziştii şi-au însuşit-o?
Da. De aceea am ales această piesă.
Ingeborg a refăcut textul într-un mod minunat.
Tema războiului a fost diminuată
şi a pus în valoare aspectul romantic.
Nu ştiu dacă aţi observat asta în piesă.
Dar nu există niciun personaj negativ.
Niciun personaj nu e capabil să fie josnic.
Un visător devine stăpânul vieţii sale.
Prinţul este primul protagonist modern care nu are un destin.
Nu are niciun destin.
Este singur într-o lume fragilă.
De aceea putem să ne regăsim atât de uşor în povestea lui.
În seara asta, ai fermecat încă un bărbat.
Lasă-l pe ăla din Elveţia! Rămâi aici cu noi!
Şi promite-mi că nu vei mai fi nefericită vreodată.
Adorabila mea somnambulă.
E semnată de Grete Stern.
Se numeşte "Cine sunt eu?".
A studiat la Bauhaus în Dessau.
În 1933 a fugit din Germania.
A ajuns mai întâi la Londra, apoi la Buenos Aires.
Acolo a publicat o carte cu 46 fotomontaje.
Se numeşte "Suenos", visuri.
Zahăr?
Poţi să-ţi imaginezi că locuieşti cu mine, viaţa cu mine?
Da, pot să-mi imaginez asta.
Ai vrea să te muţi la Zurich?
O să mă faci nefericit.
Dar o să-mi asum riscul.
Şi riscul ca tu să mă faci nefericită?
Nu o să fii niciodată nefericită cu mine.
Niciodată!
"Şi lumina zilei devenea tot mai slabă"
"un văl transparent în faţa cosmosului gol."
"Dar soarele încă strălucea,"
"iar luna prea mare, de aceeaşi culoare cu dunele de nisip,"
"atinsă de ultimele raze ale soarelui,"
"apărea dintr-un amurg violet fără nicio ceaţă."
"Conduceam cât de repede putea merge jeep-ul nostru,"
"dar, în acelaşi timp, cu o conştiinţă solemnă a faptului"
"că ochii noştri erau absolut singurii care vedeau toate acestea."
"Fără ei,"
"fără ochii noştri muritori de oameni"
"călătorind prin deşert,"
"nu exista niciun soare."
"Doar o vastă cantitate de energie oarbă,"
"fără ei, nicio lună,"
"fără ei, niciun pământ,"
"nicio lume,"
"nicio conştiinţă a creaţiei."
"Ne simţeam plini, îmi amintesc,"
"de o exuberanţă solemnă."
"La scurt timp după aceea, cauciucul din spate a explodat."
"Nu voi uita niciodată deşertul."
Eu nu am fost niciodată în deşert.
O să te duc eu.
Vreau să mă îngropi.
Vreau ca tu
să mă îngropi ca pe o mumie.
Vreau să simt cum este să fii o mumie.
Bună ziua!
Aş vrea să o văd pe doamna Bachmann.
Apartamentul 12, la primul etaj.
Da.
Sunt Adolf Opel. Dumneavoastră m-aţi invitat.
Luaţi loc!
Vă pot oferi nişte ceai? Sau nu vă place ceaiul?
O ceaşcă de ceai ar fi minunată. Vă mulţumesc, doamnă!
Doamnă? Dumnezeule!
Sună îngrozitor.
Mulţumesc, dar nu fumez, doamnă.
În Viena mi s-a spus că sunteţi invitata Fundaţiei Ford
şi singura poetă importantă din Germania.
Da, aşa este.
Dar nu poate fi acesta singurul motiv pentru care aţi venit aici din Viena.
Nu, fac documentarea pentru un film.
- Dar şi scrieţi, nu? - Da.
Sunt dramaturg.
Vă place la Berlin?
În Berlin toate zilele sunt gri.
Aici nu poţi dormi, dar nici nu te poţi trezi.
Nu, nu-mi poate plăcea Berlinul.
- Dar Viena? - Nici Viena.
Care este oraşul în care v-aţi simţit ca acasă?
Roma.
Roma înainte de catastrofa care m-a distrus.
Am fost alungată din acel oraş.
Da, alungată.
Sunt încă aici.
Ah!
Aţi putea veni mâine la aceeaşi oră?
Cu plăcere!
- Cât timp rămâneţi în Berlin? - Doar câteva zile.
Săptămâna viitoare merg la Praga.
Serios?
Textele mele au fost traduse în limba cehă acolo.
Da, ştiu.
O să fie şi o lectură publică.
Chiar aşa?
Nu am ştiut asta.
O să particip şi eu.
Vă mulţumesc!
Apoi plec în Egipt
şi în deşert.
Deşertul...
Cunoaşteţi filmul "Lawrence al Arabiei"?
- Cu Omar Sharif? - Da.
De ce nu veniţi în deşert cu mine?
Îmi cer scuze pentru întrebarea stupidă.
O să vin.
Chiar aţi vrea să veniţi în deşert cu mine?
De ce vă surprinde?
Veniţi şi staţi lângă mine.
E dificil de explicat istoria Mexicului în numai 150 de pagini.
Dar editorul nu vrea să-mi ofere mai mult spaţiu.
Eu sugerz să scrii aşa cum ai intenţionat.
Poate o să-i placă atât de mult că o să accepte textul întreg.
Aşa crezi?
Aşa ar face un autor vienez.
- Ai o brichetă? - Nu, nu am.
Iartă-mă!
Îmi pare rău!
Credeam că o să mor.
Vă rog!
Tot nu aveţi espresso?
Nu, nimeni nu comandă asta.
Măcar dacă aveaţi cappuccino...
Nu, lăsaţi-o!
Trebuie să mă obişnuiesc.
Trebuie să mă obişnuiesc cu multe lucruri.
Ei bine, da...
Aşa aş zice, doamnă.
Fata mea cuminte a spălat vasele?
Puteai să le speli şi tu.
De ce eu?
Te-ai trezit înaintea mea.
- Trebuie să lucrez dimineaţa. - Şi eu nu?
Nu pare că ai lucrat de când eşti aici.
Pentru că mitraliera ta mă scoate din minţi.
Încă nu au inventat o maşină de scris silenţioasă.
O să mă întâlnesc cu un prieten în după-amiaza asta.
Pentru ca fata mea să lucreze liniştită.
Nu pot să lucrez la comandă.
Principessa e puţin supărată?
Ce pot face să o înveselesc?
Să dispar?
Minunat! Mă bucur!
Mulţumesc!
Ai reuşit să lucrezi?
Nu am găsit cuvintele potrivite.
Nu prea cred.
Pentru că tu nu eşti prea selectiv în această privinţă.
Ce vrei să spui cu asta?
Eşti mai puţin pretenţios.
Şi tu eşti?
Da.
La telefon nu părea că ai fi.
Ai vrea să-mi citeşti textul tău?
Nu îţi e cald?
Căldura mă omoară.
E minunat.
Pericolul...
Cred că aici o să mă fac bine.
Pe mine mă arde soarele.
De ce ai vrut să vii cu mine?
Ca să uiţi?
După despărţire, am fost foarte bolnavă.
Aşa mi s-a spus.
De aceea am fost surprins când ai cerut să mă vezi.
Poate am simţit că tu vei fi salvatorul meu.
În acest moment, tu mă salvezi pe mine.
Uneori îmi iubesc suferinţa.
Este ca o distincţie,
ca şi cum aş fi un martir
care se apropie în felul ăsta de Dumnezeu.
Şi eu nici nu cred în Dumnezeu.
Şi "Bunul Dumnezeu din Manhattan?".
Să nu-l băgăm în discuţia asta.
"Când în piesa mea pentru radio, 'Bunul Dumnezeu din Manhattan'"
"toate întrebările se rezumă la dragostea dintre bărbat şi femeie"
"şi ce este, şi cum evoluează,"
"şi cât de puţin sau mult poate însemna,"
"cineva ar putea spune:"
"Dar este un caz de tulburare borderline."
"O astfel de tulburare e imprimată fiecărei situaţii,"
"totuşi, chiar şi în cazul relaţiilor banale,"
"se poate observa acest lucru la o analiză mai atentă"
"şi ar trebui să ne străduim să facem o astfel de analiză."
"Pentru că în tot ceea ce facem, gândim sau simţim"
"preferăm să mergem la extreme."
"Înăuntrul nostru, există o dorinţă de a depăşi limitele impuse."
"În melanjul dintre posibil şi imposibil, ne extindem aria posibilităţilor."
"Cine, dacă nu cei care au avut un mare necaz,"
"poate atesta că puterea noastră transcede durerea,"
"Că un om privat de multe lucruri e capabil să se ridice din nou,"
"Că este posibil să exişti în deziluzie,"
"adică fără nicio iluzie."
"Cred că oamenilor le este îngăduită un fel de mândrie,"
"cea a celor care nu renunţă în închisoarea tenebroasă a lumii"
"şi care nu se epuizează niciodată."
Domnule Frisch!
Suntem foarte onoraţi de prezenţa dumneavoastă.
Dacă am fi ştiut, v-am fi prezentat publicului.
Şi cum aţi fi făcut asta?
V-aş fi rostit numele.
- Publicul vă cunoaşte. - Chiar dacă nu am piese la radio?
Cu plăcere!
Trebuie să prind trenul. Mi-a făcut plăcere să vă cunosc!
- La revedere! Drum bun! - Drum bun!
- Cine era? - Un redactor de la Radio Bavaria.
De ce nu mi-ai făcut cunoştinţă cu el?
Voia doar să fixăm o dată pentru Munchen.
Este unul dintre amanţii tăi?
Vrea să-mi prezint piesa pentru radio la Munchen
şi să dau un interviu mai lung.
- Nu o să se limiteze la interviu. - Max, destul!
- Iat-o aici! - Mulţumesc, doamnă Bachmann.
- E minunat! Chiar minunat! - Felicitările mele!
- Felicitări! - O piesă excelentă!
Aveţi o voce superbă, doamnă Bachmann!
Discursul tău a fost foarte bun.
Chiar ai ascultat?
Da, desigur.
Ai luat notiţe tot timpul.
Mi-a venit o idee pentru un nou roman.
Cu oameni orbi?
Nu, doar un om orb, care nu e cu adevărat orb.
Doar se preface orb.
De ce?
Ca să descopere adevărul.
Despre el sau despre alţii?
În discursul tău ai spus: "Adevărul poate fi atins de om".
Deci chiar ai ascultat.
"O să scriu o carte care conţine"
" ce defineşte viaţa mea ."
- Vă mulţumesc! - Ai un păr foarte frumos!
Ce mai faci?
- Ai un păr frumos! - Nu vorbesc arabă.
- Eu sunt Ahmed. - Eu mă numesc Essam.
- Şi pe tine? - Şi pe tine?
Eu mă numesc Essam.
- Numele lui este... - Ahmed. Şi al tău?
- Eu mă numesc Ingeborg. - Ingeborg.
Ce scrii?
- Eu scriu. - Scrii o carte?
- Bine, ai grijă! - O seară bună!
- La revedere! - La revedere!
Îţi place de ei?
Îmi plac bărbaţii tineri.
Şi mie.
Întotdeauna mi-am dorit să mă culc cu mai mulţi bărbaţi.
Nu am spus niciodată asta nimănui.
Şi femeile?
Nu.
Doar bărbaţi.
Şi numai unii tineri şi frumoşi ca ei.
Inge, m-am întors!
Bună!
Cine ţi-a trimis flori?
Au venit ieri, fără nicio semnătură.
Cine ţi le-a trimis?
Am crezut că poate sunt de la tine pentru mine.
Nu, nu sunt de la mine.
Deci, cine ţi le-a trimis?
Nu ştiu.
Mă minţi.
Spune-mi de la cine sunt!
Spune-mi chiar acum!
Niciun bărbat nu trimite trandafiri roşii fără să vrea ceva în schimb.
Eu i-am cumpărat pentru tine.
Voiam să fii fericit.
Şi mai e ceva.
Nu observi nimic?
Am cumpărat-o şi am crezut că o să-ţi placă.
Nu schimba subiectul.
Spune-mi adevărul!
În loc să-mi cumperi flori, mai bine găteai ceva comestibil.
Mi-ar plăcea să merg cu cămila.
Nu e greu.
Dar este uşor să cazi de pe ea când se ridică.
Mi-ar plăcea să încerc.
Şi ameţelile?
Mi-au trecut.
- Cum te simţi? - Minunat!
Aş vrea să mă alătur unei caravane.
Precum Lady Jane Ellenborough.
Da.
Tot ce mai lipseşte este un şeic.
Ce zici de Omar Sharif ca şeic?
Absolut divin!
Nu am ştiut niciodată că un deget poate face atât de multă gălăgie.
- Trebuie să vorbim! - Nu acum.
Ba da, acum!
Nu am dormit toată noaptea gândindu-mă la asta.
Îmi pare rău să aud asta, dar acum lasă-mă să lucrez!
Nu poţi să te opreşti măcar o dată?
Aş vrea să ne mutăm la Roma împreună.
Nu mai suport să fiu aici.
Adică nu mă mai suporţi pe mine.
Nu, e vorba de Zurich.
Dar maşina mea de scris e la fel de gălăgioasă şi la Roma.
Da, dar acela e oraşul meu. Oamenii sunt mai prietenoşi.
Aş putea să merg eu înainte şi să caut un apartament.
Poate în centrul istoric, pe Via Giulia.
Cu ce am greşit?
Nu e vorba de tine.
Eu am greşit.
Nu m-am gândit că...
Ce anume?
- Nu pot să scriu. - Şi este vina mea?
Da, poate.
De ce nu cauţi un studio în Zurich?
Un loc unde ai putea lucra nederanjată.
Şi eu nu trebuie să mă mai simt vinovat.
Un prieten de-ai mei închiriază nişte camere.
O să mă ocup mâine.
O să-ţi iei permisul de conducere şi eu o să îţi cumpăr o maşină.
Asta te-ar face fericită?
Vezi cât de frumoasă este Elveţia?
Nu aş putea să mă mut de aici.
Este ca un fel de început al lumii.
Să începi totul din nou...
Ar fi frumos.
Nu e nimic mai frumos sub soare decât să fii sub soare
Îmi ştii poeziile?
Îţi ştiu toate poeziile.
Mai frumos decât remarcabila lună şi lumina ei nobilă
Mai frumos decât stelele, celebrele medalii ale nopţii
Mai frumos decât apariţia înfocată a unei comete
Şi cu o misiune mai frumoasă decât alte corpuri cereşti
Pentru că în fiecare zi viaţa ta şi a mea depind de asta
De soare
Bine aţi venit, domnişoară Bachmann!
Aveţi întâlnire cu maestrul Ungaretti?
- Da. - Pe aici, vă rog!
E la masa din spate.
Mulţumesc!
E mereu o plăcere să vă revăd!
Bine aţi revenit în oraşul nostru!
Vă mulţumesc că aţi venit, maestre!
Am câteva întrebări cu privire la traducere.
- Sunt la dispoziţia dumneavoastră. - Vă mulţumesc!
Prietenii mei germani îmi spun
că traducerea dumneavoastră a poeziilor mele este excepţională.
Îmi faceţi un cadou minunat.
Nu ştiu cum să vă mulţumesc.
Eu vă mulţumesc pentru încrederea pe care mi-aţi acordat-o.
Am încredere absolută în dumneavoastră.
E păcat că nu înţeleg germana.
Mi-ar fi plăcut să fac cunoscute poeziile dumneavoastră în Italia.
Vă mulţumesc!
Doar cei care sunt înzestraţi pentru poezie
pot traduce un poet.
Da.
Roma nu răspunde.
V-aţi întors
după patru ani.
Ce are Roma special?
Ce înseamnă Roma pentru dumneavoastră?
Poate pot explica printr-o imagine.
Se spune că Bernini
a dat colonadelor de la Sfântul Petru
forma unor braţe
care cuprind umanitatea.
În alte oraşe mari din Europa sau America
este uşor să te simţi singur.
Ceea ce este fascinant în acest oraş,
cel puţin pentru mine,
este că Roma este un oraş
care te poate face să te simţi ca acasă din punct de vedere spiritual.
Este unul dintre puţinele ultime locuri
unde te simţi îmbrăţişat.
Mă scuzaţi!
Dau un interviu.
O să termin repede.
Roma este un oraş deschis,
asemenea colonadelor.
Exudă o anumită putere
prin intermediul imaginilor suprapuse ale timpului care trece.
Poate în asta constă mesajul,
mesajul unui oraş care este şi o utopie.
Efectul pe care îl produce Roma vine nu doar din ceea ce există,
dar şi din posibilităţile
conţinute de existenţa sa multifaţetată.
Aşa...
- La revedere! - Mulţumesc, doamnă Bachmann.
De ce nu ai sunat?
Am sunat.
De mai multe zile.
Mesajul e acelaşi: " Roma non risponde ".
" Roma non risponde ."
Mi-am făcut griji pentru tine.
De ce să îţi faci griji?
M-am întors în sfârşit în oraşul meu.
Trebuie să fie Ungaretti.
Bună dimineaţa, maestre!
Mă bucur să vă aud!
La cină? Da, cu plăcere!
Ne vedem mâine!
Pot să te ajut?
Cu siguranţă nu!
Vreau să-ţi fac o surpriză!
Bine ai venit!
O să-ţi placă Roma!
La naiba!
A fost o capcană răutăcioasă!
Am învăţat de la tatăl meu!
Căsătoreşte-te cu mine!
Tatăl tău ar fi încântat.
Uită-te la mine!
Căsătoreşte-te cu mine!
Dar tu ai refuzat.
De ce?
Căsătoria este o instituţie imposibilă pentru o femeie care munceşte,
care gândeşte, pentru o femeie ce vrea să-şi aparţină.
Şi el a înţeles?
Ar fi trebuit să fie fericit să audă asta.
El a mai fost căsătorit o dată.
Şi a fugit, de teamă să nu se transforme în stană de piatră, cum a zis el.
Şi tu ai teama asta?
Eu am ştiut dintotdeauna că sunt contra căsătoriei.
Chiar şi când eram copil.
Împotriva oricărei relaţii legalizate.
Asta nu înseamnă că relaţii nelegalizate
nu se pot termina la fel de tragic şi teribil.
M-am gândit mult la fascism.
Şi cum a început.
A început ca o relaţie între oameni.
Fascismul este primul element
în relaţia dintre un bărbat şi o femeie.
În această societate există mereu un război.
Ce chipeş!
Mă simt ca şi cum aş purta un costum.
- Poate o cravată elegantă? - Desigur, alegeţi!
Aceasta s-ar potrivi. Ce spuneţi?
- Da. - Să o probăm!
Ce eleganţă!
Un bărbat excepţional, nu-i aşa?
Da.
- Vreţi să o puneţi dumneavoastră? - Da.
- Mă transformi într-un dandy. - Arată excepţional!
- O să mă schimb acum! - Nu, poartă-le!
O să mergem la cafeneaua noastră.
Şi o să te simţi perfect.
Daţi-mi voie, doamnă!
Aşa e bine.
Ce bărbat chipeş!
- Bună seara, doamnă Bachmann! - Bună seara!
Mă bucur să vă revăd!
Bună seara!
- Bună seara! - Nu ştiam că eşti la Roma.
Am avut un eveniment la Institutul Goethe.
Ce păcat! Mi-ar fi plăcut să vin!
Nu ştiam că te-ai întors! Te-aş fi invitat.
Cât stai?
Mâine mă întorc la Berlin.
Nu vreau să te reţin.
- Ne vedem curând! - Da.
E un membru al Grupului 47.
Nu mergi niciodată cu mine la evenimentele lor.
Ca accesoriu al tău? Nu, mulţumesc.
- Ca de obicei? Două pahare de whiskey? - Da.
Cu plăcere!
În costumul ăsta arăţi ca un italian.
O să ajung să şi dansez.
Da, ce idee bună!
Hai să dansăm!
Ca să te admire toată lumea?
Nu este adevărat
că te porţi ca o vedetă?
Două pahare de whiskey.
Vă rog! Noroc!
La naiba!
Ce rahat!
Cred că toţi oamenii din toate relaţiile vorbesc unul dincolo de celălalt.
Toţi suntem practic singuri cu gânduri şi emoţii de netradus.
Eu am fost obiectul lui de studiu.
Mereu mi s-a spus că e un monstru.
Crezi că asta a avut în minte de la început?
Declaraţiile de dragoste au fost doar ca să mă ţină liniştită?
El nu a mai întâlnit niciodată o femeie ca tine.
L-ai debusolat.
El are nevoie de realitate.
Are nevoie de o pradă.
Tu eşti prada lui.
- Trebuie să te salvezi. - Nu pot face asta.
Şi apoi să te ţii de un program strict de lucru.
- Vreau să-şi accepte greşeala. - Nu o va face.
De ce?
Pentru el eşti un mister.
Poate crede că te poate înţelege prin scris.
Ingeborg, nu-mi găsesc jurnalul.
L-am ars.
Ce ai făcut?
Ţi-am ars jurnalul.
Nu ai niciun drept să scrii despre mine.
Dar tu eşti o parte din viaţa mea.
Un scriitor trăieşte din limbaj.
Nu din vieţile altora.
Şi în mod special nu din cea a partenerei sale.
Şi eu nu apar în niciuna dintre povestirile tale?
Eu scriu despre bărbaţi.
Dar sunt metafori, reflecţii asupra sinelui.
Pentru că tu trăieşti o minciună.
Dar eu mă bazez pe adevăr.
- Noi am avut un pact. - Ce pact?
Un pact care nu e legat de fidelitate în sensul ei obişnuit.
Un pact privind încrederea. Şi tu l-ai trădat.
Este o trădare a încrederii şi a secretelor.
Trădare...
Un cuvânt nepotrivit venind de la tine. Cu toate secretele tale.
Există un singur secret între doi oameni care sunt împreună.
Acela este pactul.
Eu nu te-aş folosi niciodată
pentru munca mea.
Ştiai de la început că suntem diferiţi.
Dar nu am ştiut că eşti un vampir.
Ce vrei să spui?
- Că îţi sug viaţa? - Da, până nu mai rămâne nimic.
Şi mă expui peste tot, ca pe o prostituată într-o vitrină.
Ca o târfă într-o vitrină.
"Ziua va veni, dar nimeni nu va bate gongul să o anunţe."
"Nu, ziua nu va veni, este deja aici,"
"cuprinsă în toate zilele acestui an",
"În care el a supravieţuit cu greu şi din necesitate."
"El este îngrijorat cu privire la ce urmează,"
"Lucruri legate de muncă şi speranţe"
"În curând va putea să iasă pe poartă,"
"departe de victimele accidentelor, de infirmi şi muribunzi."
"Vouă vă spun:"
"Ridicaţi-vă şi veţi merge!"
"Niciunul dintre oasele tale nu este rupt."
De ce nu mai scrieţi poezii?
Am încetat să mai scriu poezii
când am început să suspectez
că sunt capabilă să scriu poezii.
Deci un laureat al premiului Nobel
ar trebui să înceteze să mai scrie proză?
Pentru că premiul este dovada capabilităţilor scriitorului.
Max Frisch ar trebui să nu mai scrie piese de teatru.
Da, aveţi dreptate.
Ar fi păcat dacă ar face asta.
Da, Londra.
Nu, cu avionul.
Nu ştiu momentan când mă întorc.
Da, sigur.
Da, asemenea!
Mulţumesc!
La revedere!
De ce nu poţi spune că mergem împreună?
Pentru că nu e treaba nimănui.
Eu sunt mândru că mergi cu mine la premieră.
Şi sunt mândru când suntem văzuţi împreună.
Şi eu sunt mândră să fiu cu tine când eşti sărbătorit.
De ce totul trebuie să fie un secret?
Ca să fii mereu curios în ceea ce mă priveşte.
Ingeborg!
Am adus musafiri.
M-am răzbunat.
Pe toţi bărbaţii burghezi pentru care m-am sacrificat.
- Bună seara! - Bună!
Mă bucur că aţi venit!
Mulţumesc!
- Pentru tine! - Mulţumim pentru invitaţie!
- Poftim! - Mulţumesc!
Lipseşte doar gazda.
Max?
Vii? Au sosit musafirii.
- Pentru ce bem? - Pentru acest oraş unic şi superb?
- Da. - Pentru Roma!
- Noroc! - Noroc!
Deci, scena este spaţiul absolut?
Te referi la articolul meu.
"FAZ" m-a rugat
să scriu despre intenţiile mele artistice.
Cred că titlul a fost exagerat.
Am scris doar trei piese şi doar două s-au jucat.
Autorii germani de după război nu au reuşit prea multe.
Nu sunt de acord. Cum rămâne cu "Omul de afară"?
Atitudinea sentimentală în faţa suferinţei este insuportabilă.
Uite cine vorbeşte!
Vă rog, nu vă certaţi!
Vă rog, spuneţi-ne, cum vă simţiţi la Roma?
Cum e la Villa Massimo? Nu e prea strict?
Foarte strict.
Ca o mănăstire.
Doamnele pot veni în vizită doar până la ora 22:00.
Şi tu unde stai?
La o pensiune pe Via di Ripetta.
Măcar poţi lucra acolo fără să fii deranjată.
Ce frumos!
Şi de aceea merg singur la plimbare.
Max este un cicerone minunat.
Poate să-ţi arate oraşul.
Ca arhitect, vede străzile complet diferit.
În timp ce Ingeborg îţi poate arăta toate locurile secrete.
Ea este expertă în chestii secrete.
Tu ai putea să-i arăţi Ostia Antica.
Lui Ingeborg îi place când plec de acasă.
- Poate să lucreze liniştită. - Eu o înţeleg pe deplin.
De aceea mie îmi place Villa Massimo.
Nu e gălăgie, dar eşti în centrul oraşului.
Dacă vrei să vezi oameni, mergi la Piazza del Popolo.
- Da. - Şi restaurantul bolonez.
Era preferatul meu.
Prea chic şi scump pentru mine.
O să te duc eu acolo.
Mulţumesc!
Scuzaţi-mă, vă rog!
- Mulţumesc! - A fost minunat!
Ce surpriză frumoasă!
Cum te descurci cu italiana?
- Ai făcut progrese? - Da. Dar...
Încă nu-l pot citi pe Ungaretti.
Traducerea mea va fi publicată curând. Îţi ofer o copie.
Şi l-ai tradus şi pe Montale?
Nu, Ungaretti a fost o excepţie. O cerere specială de la editură.
Un moment, vă rog!
Max Frisch m-a invitat să-l vizitez la Roma.
Cred că se simte singur fără tine.
Pentru că încă nu a învăţat italiană.
Sunt puţini italieni care vorbesc limba germană.
- Şi nu e mereu soare şi frumos. - Da, la Roma poate fi foarte rece.
- Se poate, vă rog? - Da.
- A fost o lectură foarte frumoasă! - Du-te!
Du-te la Roma, Marlene! O să mă simt mai puţin vinovată.
Un autograf, vă rog, doamnă Bachmann!
- Şi eu vreau un autograf. - Vă mulţumesc!
Ai împins-o pe tânăra aceea în braţele lui.
Eram sigură că dragostea lui pentru mine va fi mai puternică.
A fost
o nebune să cred că doi scriitori pot suporta să fie împreună.
A fost un pariu.
Ar fi putut să meargă.
Îţi place şi ţie la fel de mult?
Ce vrei să spui?
Este pământul pe care nu voiai să-l părăseşti.
Nici pe tine nu voiam să te părăsesc.
Şi acum vrei?
Da.
Nu am mai putut să scriu de când mi-ai ars jurnalul.
Dar te aud scriind la maşină.
Sigur...
Nu fac altceva decât să schimb un cuvânt cu un altul.
Asta e ceva normal.
Poate pentru tine.
Dar nu pentru mine.
- Şi crezi că fără mine... - Da, fără rigoarea ta.
Obsesia ta pentru perfecţiune.
Înainte să te cunosc, spuneam ce-mi venea în minte.
Acum, mai întâi trebuie să mă gândesc la ce pot spune
şi ce nu pot spune.
Dacă te vei simţi ofensată.
Dacă te vei întrista. Dacă...
Dacă mă vei dispreţui.
Nu mai pot să mă supun ţie.
Despărţirea asta a fost cea mai grea înfângere din viaţa mea.
Cea mai lungă agonie.
Săptămână după săptămână.
Şi chiar nu ştiu de ce.
Poate o dată în viaţa mea,
voiam să am o relaţie stabilă, ceva normal.
În pofida felului în care pot eu să trăiesc.
Şi am tot insistat.
Chiar dacă vedeam clar
că este împotriva principiilor mele.
Şi a destinului meu.
Nu ştiu
cum să exprim asta.
Faptul că pot
să-mi închipui un viitor, o viaţă nouă,
îţi datorez totul ţie.
Te-ai întors.
Sunt în drum spre aeroport.
Unde te duci?
La New York.
Singur?
Cine ţi-a trimis florile?
Un prieten din Viena.
Ce bine. Atunci nu eşti singură.
Tu eşti ucigaşul meu.
Nu se spune că nu întotdeauna ucigaşii,
ci uneori victimele sunt vinovaţii?
"Dragul meu Hans,"
"nu m-am gândit niciodată că totul se va termina aşa rău."
"Am ştiut că va exista suferinţă."
"Dar nu o durere totală, aproape fatală."
"Nu-mi pot imagina ceva mai groaznic decât ceea ce mi s-a întâmplat."
"trebuie să plec de aici."
"Chiar şi numai pentru câteva zile."
"Şi vreau să petrec nişte clipe frumoase cu tine."
Nimic pe lumea asta nu ne poate umili,
atât timp cât ne amintim ce suntem născuţi să facem.
Suntem aici să fim creativi.
Orice altceva este neimportant.
El nu te-ar fi putut umili niciodată,
dacă l-ai fi ignorat de dragul existenţei tale artistice.
Dar faptul că ai iubit un porc nu este o nenorocire.
Sufletul are un locaş
unde nimeni nu ar trebui să intre.
Şi aceasta este munca.
Face lumina zilei mai puţin cruntă şi întunericul nopţii mai puţin groaznic.
Ştiu că acum, în sfârşit, te trezeşti.
Şi că o să laşi sentimentalismele în urmă.
Vrei să facem o ultimă plimbare noaptea?
Da.
Deşertul meu, unicul meu purgatoriu, salvarea mea.