Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
1960-talets Australien var ett skyddat samhälle.
OLIVIA NEWTON-JOHN BERÄTTAR:
Vi var väldigt isolerade från övriga världen.
Det var som om vi gick i sömnen.
Musiken väckte oss.
JIMMY BARNES BERÄTTAR:
Den stora frågan löd: Vem skulle bli vår stora stjärna?
Vem skulle vi komma att dyrka?
Jag föddes i hjärtat av London.
Jag kom till Australien när jag var ungefär tio år.
Det var alltid musik på gång.
ROSE FARNHAM Johns mamma
Det är två år mellan Jean och John.
De brukade åka runt och underhålla äldre i England.
På ett ställe framförde Jean och John Tin Soldier.
Då skulle Jean sitta i Johnnys knä
men hon föll i marken och John fortsatte showen själv.
Från den stunden sa min styvfar att John kommer att bli artist.
Vi spelade på en countrydans. Stället hette Cohuna.
Jag var med i gruppen Strings Unlimited.
Vi spelade på lokala diskon, dansställen och sånt.
Vi kompade Bev Harrell. En sångerska från Adelaide
som var väldigt stor då.
Jag var där och hade haft mitt rep.
Bandet började spela…
Jag hade ingen aning om vem sångaren var.
Jag tittade runt hörnet
för att få en glimt av pojken, och tänkte bara "wow"…
På alla sätt.
Jag var där med Darryl, som var min pojkvän.
Han tänkte nog samma sak som jag:
"Det här är en blivande stjärna."
Vad fick dig att inse att han hade rätt potential?
Utseendet, hur han tog hand om publiken…
Sen började vi därifrån.
Darryl gick fram till John och sa:
"Kan jag få ditt telefonnummer? Jag vill så gärna bli din manager."
Han ringde ungefär sju veckor senare:
"Jag har fixat jobb åt dig i Adelaide.
Du får 30 dollar för tre gig."
Jag var rörmokarlärling då och tjänade 22 dollar i veckan.
Jag åkte till Adelaide och gjorde tre spelningar.
Det var första gången nånsin som folk skrek åt mig.
Jag var med i ett TV-program med Bev, där jag träffade Darryl Sambell.
Hon sa: "Den här killen fixar mitt hår och är en god vän till mig."
Vi satt och snackade i TV-studion.
DAVID MACKAY Musikproducent
"Det finns en kille du bara måste höra. Han heter Johnny Farnham."
Jag var i studion och Peter Best hade skrivit en jingel till Ansett-ANA.
"Vi behöver en jättebra röst till den här jingeln."
"Vet du någon?"
"Ja, lyssna på den här killen." "Där har vi rösten!"
Han hade ingen studiovana
och hade aldrig spelat in sång professionellt.
Men han tog instruktioner rakt av utan problem.
Han bara svävade fram genom tonerna.
Det är det inte många som fixar, inte ens professionella jingelsångare.
Jag gick in i studiorummet och sa:
"Jag vill verkligen sajna dig till EMI."
"Visst, men då måste du prata med mina föräldrar."
Nästa dag åkte jag och träffade hans mamma och pappa.
Vi undrade vad han hade gett sig in på.
Han hoppade av en lärlingsutbildning.
Jag sa till mina föräldrar: "Jag har en blivit erbjuden en chans.
Jag kan antingen bli rörmokare och jobba som det resten av livet…"
Det var antingen eller.
"Jag får bara en chans i livet att verkligen bli sångare."
Då sa de: "Visst, gör det om du vill."
"Vi kommer att stötta dig hela vägen."
När jag hälsade på honom i huset frågade jag om han skrev låtar.
Då sjöng han In My Room för mig.
"Det är ju en jättebra låt! Den är jättefin."
På den tiden skrev folk inte sina egna låtar
så producenterna brukade få demoinspelningar från utlandet.
Jaha, vem är det här?
- Du kan inte städa nu. - Vem är det?
Jag har ju sagt åt dem att inte städa under sändning.
Jag skrev till vartenda förlag i världen och bad dem skicka låtar.
De skickade bara över låtar
som inte blev nåt hos stora artister i USA och England.
- Vad heter du? - Sadie. Städerskan.
Sadie var en sån låt som ingen var intresserad av.
Han spelade upp den, men jag sa: "Nej, jag vill bli rocksångare."
David försökte verkligen övertala honom.
Han bara visste att den skulle bli en listetta.
Visst gjorde jag det.
Det är rätt vågat att övertala någon genom att säga:
"Nästa gång får du göra precis som du vill."
Hon ser ut som Phyllis Diller.
- Snälla damen… - Pojken här sjunger ju om mig.
Det funkade.
Han började sjunga med olika band i Melbourne
och anses idag vara ett av popmusikens unga löften.
Kära tittare, det är Bandstandpremiär för Johnny Farnham.
Singeln släpptes den 19 november 1967.
Redan den 21 november blev den listetta i Victoria.
Helt otroligt. Helt ofattbart.
Han slog igenom omedelbart. Hjärtekrossare över en natt.
Han måste ha varit 17 år. Ett barn.
Johnny Farnham var det senaste. Och han var en liten popidol.
Jag och alla mina tjejkompisar gick och såg honom i Perth.
Jag minns hur alla tjejer bara skrek.
Hans enda låt var Sadie.
Jag gillade hårdrock när jag var ung.
Redan som liten gillade jag rock eftersom min bror spelade i band.
Men Johns röst…
Låten var förstås en nyhet, med nästan lite varieté över sig,
men nånting med hans röst var väldigt tilltalande.
Plötsligt gick man och visslade och trallade på låten.
När han kom med Sadie brast jag ut i skratt:
"Vad fan håller han på med?"
Han ville bli rocksångare och så sjunger han Sadie?
Inte min typ av låt! Men väldigt många gillade den.
Det är ganska svårt att tro idag
men "Sadie" blev 60-talets största hit i Australien.
Decenniets populäraste låt.
Tyvärr innebar framgången med Sadie
att han knappt hade tid att skriva nytt.
Han hade fullt upp med att göra TV och allt annat.
Därför hann han aldrig spela in så många av sina låtar.
Jag minns att jag var på jakt efter rätt image.
Folk hade boots upp till knäna,
tajta byxor, stora skjortor och en massa pärlor.
Jag tänkte att han skulle klä sig i en liknande stil
ungefär som killen på Johnnie Walker-flaskan.
Minus hatten, förstås.
Johnnys version av Raindrops blev även den snabbt etta på topplistan.
Han var den förtjusande Johnny.
Han var snygg, han hade hitlåtar…
och så hamnade kronan på huvudet.
Den passar bra, kungen!
Här ser ni en stor kung.
Johnny Farnham.
Jag vill ha den…
Min kostym matchar den så bra.
"King of Pop."
Den utmärkelsen ligger mig varmt om hjärtat.
Jag vann den tre gånger och John vann fem gånger på raken.
Grattis. Det är så välförtjänt.
Du är helt fantastisk.
Hoppas den passar.
John förtjänade verkligen att ligga i topp.
Folk avgudade honom.
Vartenda TV-bolag och varenda tidning ville ha honom.
6KY Perth! Vi ska låta Johnny läsa ett reklaminslag.
- Johnny! - Nu?
Ja, nu…
För bara 1,85 dollar får du hyra en General Electric-TV…
John var snäll. Han gjorde precis allt man bad om.
Antingen jobbade jag, eller så sov jag.
Jag jobbade enormt många timmar.
Så när jag var vaken var jag var sårbar.
Det var en lek för Darryl.
Han hade ingen erfarenhet alls av den här branschen.
Han var en frisör som helt plötsligt
var manager åt den populäraste akten i hela landet.
Jag bestämde alltid vilka låtar han sjöng.
Jag höll också i repen med banden.
Jag kunde inget om musik, men jag visste hur det skulle låta.
Darryl var definitivt annorlunda.
Han var vansinnigt fokuserad. Han hade valt John
och skulle satsa precis allt på John.
Darryl var helt enkelt kär i honom.
JILL FARNHAM Johns fru
Han var inte snäll. Han var faktiskt ganska elak.
Han gav John både uppiggande och lugnande.
John kunde sova en hel dag och undra varför han sov så länge.
Har han tid för tjejer?
Väldigt lite. Han har ingen flickvän.
Lyder han fansens vilja, eller är han utlämnad åt sin manager?
Körs han bara hit och dit för att leverera?
John och jag är mycket mer vänner
än vad vi är manager och artist.
Har du haft mer av en papparoll?
Jag vet inte.
Jag ser ju efter mina intressen, antar jag.
Alla ville till London och bli stjärna.
Olivia Newton-John var enorm på den tiden.
Hon hade den sortens karriär som John borde ha haft.
London var fullt av musik och fantastiska människor.
Det var en otrolig tid.
Alla band som var nåt att ha ville ta sig till London.
USA var fortfarande en stängd marknad.
Eftersom alla vi kom från Storbritannien
ville vi försöka nå framgång där.
Det var typ som Mekka för oss.
- Kan han bli stjärna utomlands? - Självklart. Lätt.
Hur lätt?
Väldigt lätt. Vi måste bara hitta rätt kanal.
Kan du bli stjärna utomlands också?
Det vet jag inte, men jag tänker fan försöka.
Tack vare Sadie erbjöd EMI mig jobb i Abbey Road-studion.
Och John låg fortfarande på EMI.
Så om jag ska jobba för EMI i England har jag en chans
att få dem intresserade av John för den brittiska marknaden.
Darryl flög dit med John, men gjorde bort sig på en gång.
Han kunde inte handskas med alkohol särskilt väl
och skulle presentera Johnny för skivbolagsfolket på EMI.
Jag lyckades inte få dem intresserade av John.
Jag tog med honom till EMI och flera olika förlag.
EMI sa: "Vi har ju Cliff Richard. Vi behöver inte den här killen."
Så John satte sig på planet och flög tillbaka till Melbourne.
Det var förkrossande för mig.
VÄGRA TA VÄRVNING FÖR MORD
VI VÄGRAR VÄRVNING
Allt förändrades i Australien.
Vi låg i krig i Vietnam.
Hemma blev musikvärlden allt galnare
med festivaler som Sunbury.
Den fabricerade popstjärnan tillhörde nu det förflutna.
Det handlade inte om en enskild person längre.
Nu handlade det om band.
Jag spelade i The Masters Apprentices
och vi utsågs alltid till "rockens bad boys".
Och John var popstjärnan.
Vi var varandras motsatser i det avseendet,
men det hindrade oss inte från att bli jättebra polare.
Min lillasyster var fyra år yngre.
Hon hade varenda John Farnham-plansch som fanns i sitt rum.
Jag hade rummet intill, med varenda Masters Apprentices-plansch på väggarna.
Det blev en kollision mellan dem nånstans i korridoren.
Vi brukade dra iväg på helgerna och skjuta kaniner ihop.
Vi stack ut till Wangaratta, sen sov vi i bandets minibuss.
Vi gjorde dumheter ihop.
John och Glenn blev vänner
tack vare deras gemensamma erfarenheter i musikbranschen då.
Glenn var väldigt mycket rock'n'roll, men han var väldigt snäll.
John var också väldigt snäll,
men det fanns nog lite rock'n'roll därinne som ville ut.
De hittade en fin, gemensam plattform där de båda…
De sökte inte tröst hos varandra, men definitivt sällskap.
Vi hade ju samma manager: Darryl Sambell.
Vi delade lya i St. Kilda.
Darryl gillade att säga att vi bodde i hans takvåning.
Det var bara en lägenhet högst upp i ett hyreshus.
"Takvåningen" var full av Darryls "vänner".
Och där fanns två små blonda pojkar.
Mitt liv förändrades dramatiskt över en natt
efter en spelning med The Masters Apprentices.
Konserten var utsåld och vi var huvudattraktionen.
Det var kaos och jag minns att jag blev nerdragen från scenen.
Min sammetskostym slets i stycken.
Min gitarr åkte ett varv i lokalen innan den kom tillbaka till mig.
MASTERS SKAPAR UPPLOPP
Jag minns bara att promotorn ropade:
"Vi hade större publik än Beatles!"
Jag tänkte: "Större publik än Beatles…?"
Det var den kvällen polletten trillade ner för mig.
Vi fick bara 200 dollar i gage.
När vi fyra hade delat på 200 gick jag back den kvällen
eftersom en ny kostym kostade 70 dollar.
Då började jag tänka: "Nånting är fel med vårt management.
Det går inte ihop."
Den dagen bestämde jag mig för att gå vidare från Darryl Sambell.
Jag tog över som manager för The Masters Apprentices
och förändrade vår verksamhet.
God eftermiddag. Vi är Little River Band!
Glenn slutade som basist och blev manager på heltid.
Han sammanförde några väldigt bra sångare och låtskrivare.
Tillsammans blev de Little River Band.
Snacka om att det lyfte för dem.
Herregud, så duktiga de är.
Det fanns inte en ton som inte satt.
Inte en sångstämma som inte var helt ren.
Allt var så perfekt och välskrivet.
Vår syn på LRB var att de skulle ta över från Eagles.
De hade framgångar i utlandet som vi andra bara kunde drömma om.
I Australien ryktas det om enorma kontrakt värda miljontals dollar
mellan er och Capitol Records.
Tyvärr är det inte rykten.
Vi har skrivit ett rejält kontrakt med Capitol Records här i USA.
Vid 70-talets mitt dalade Johnnys stjärna och hitlåtarna började sina.
Slate 11, tagning 1.
Blir du aldrig deprimerad?
Jo, ofta. Men jag gillar inte ordet "deprimerad".
Jag är lite petig med ord…
Jag brukar tänka på…
vart jag skulle vilja åka, vad jag skulle vilja göra, men jag…
Jag kommer ingenstans med mina tankar.
Det är lite konstigt.
Darryl grep efter varje halmstrå och fick med Johnny i en musikal.
Där träffade han sin främsta bundsförvant.
Han var väldigt rolig och härlig att ha i sin närhet.
Väldigt lätt att komma överens med. Väldigt, väldigt gullig.
Jill var vid den tiden troligen den bästa dansösen under den eran.
Hon var fullkomligt fantastisk.
Det dröjde inte länge innan John la märke till henne i ensemblen.
När hjärtat väl var redo
och han fick syn på henne, då var det klart.
Darryl kände nog att han höll på att förlora John när John blev kär.
Darryl ville få bort Jill.
Han gjorde allt i sin makt för att förstöra deras relation
vilket bara gjorde den starkare.
BILLMAN - FARNHAM BRÖLLOPSMOTTAGNING
Efter nio års samarbete gav Johnny Darryl sparken.
Några månader senare var det EMI som dumpade Johnny.
Det är en väldigt hård bransch. Man kan bli en engångsartikel.
Under en period på 70-talet vet jag inte vart han tog vägen.
Den fantastiska rösten var spårlöst försvunnen.
Vi hade inga spår efter John. Han kunde ha råkat illa ut.
När jag kom tillbaka till Gold Coast skulle John spela i Twin Town,
så jag åkte dit för att titta.
Tack ska ni ha.
Gillar ni de gamla låtarna?
Kan jag få ett C? Har vi ett C…? Jodå. Den går såhär…
Han hade ett band som knappt kunde spela.
En gång, mitt i en av låtarna
satte han upp handen och sa: "Jag kan inte fortsätta.
Okej, grabbar. Lyssna: En, två…
tre, fyr…" Han behövde räkna in bandet.
Jag sitter där och tänker:
"Hur kan John Farnham, den bästa sångare jag nånsin hört,
ha ett band som inte kan spela?"
Vissa kvällar var det kanske 15 personer i publiken.
Vi hade slagit i botten.
Jag tog hans svarta fluga och slängde den i soptunnan.
"Ärligt talat. Du sjunger med ett band som inte ens kan hålla takten.
Hur illa är inte det?"
Tack för ikväll!
Den avgörande kvällen var när John kom till Las Vegas.
Glenn bjöd in John och Jill för att se Little River Band
på toppen av bandets karriär.
John häpnade. Det lilla bandet från Australien
spelade för utsålda hus och folk var som galna.
Jag blev helt tagen.
Efteråt tog vi några öl. Han frågade:
"Vad gör du nu?" "Inte mycket alls."
Han hade ekonomiska problem.
Han hade investerat i en restaurang som gick dåligt.
Han var i stort sett pank.
"Lyssna nu. Vad sägs om att jag blir din manager?"
När John skrev på för Glenn
hittade han äntligen någon som verkligen trodde på honom.
Han hade en vision för honom.
John var den kreativa. Han var inte affärsmannen.
Han behövde stöd för att kunna göra det han var bäst på.
Jag sa i princip: "Du är inte Johnny längre.
Johnny Farnham är synonym med Sadie the Cleaning Lady.
Du är John. John Farnham."
Bytet till John signalerade: "Jag är seriös."
"Jag är en vuxen artist och det här är min riktning."
Jag var lite frustrerad ett tag.
Jag blev inte stimulerad av det jag gjorde
precis som att de jag jobbade med nog inte heller stimulerades av det.
Jag beslutade mig för att chansa och gå i en annan riktning.
Hans version av Help blev till när han sjöng hemma
och spelade piano själv.
Help fick honom att äntligen inse: "Jag fixar ju det här."
Då föll polletten ner.
Hans version tillvaratog verkligen både hans talang och röstomfång.
Nu gjorde han nånting som verkligen var John Farnham.
Det var hans arrangemang.
Han blottar sitt hjärta: "Det här är jag."
Den känslan han förmedlade…
Då förstod jag: "Herregud! Johnny Farnham kan sjunga."
John gjorde den till en mäktig powerballad.
Just den låten är en lektion i avancerad sångteknik.
Jag ska inte säga att det låg desperation bakom låten
men det var helt klart…
Det här var nästan Johns audition till världen - igen.
John är en otrolig musiker.
Jag förvånades av att han kunde sjunga precis vad som helst.
Jag ordnade ett möte och sa:
"Jag vill erbjuda mig att producera."
Jag tror att Glenn frågade Graeham om han ville producera John
för att ge honom en nystart.
Nya låtar, nytt album.
"Nu ska vi få ut Johns röst igen."
Graeham Goble var med och grundade Little River Band
och skrev de flesta av deras hitlåtar.
I Little River Band hade vi andra låtskrivare.
Jag kanske fick igenom tre låtar om året.
Därför tänkte jag att det här var en bra chans för både John och mig.
Glenn visste hur knepig Graeham var.
Man han visste också att han var besatt av Johns röst
och att han hade fantastiska låtar.
Jättebra röst, jättebra låtar: "Nu kör vi."
John hade en hel väska full med kassetter.
"Det är låtar som folk har skrivit till mig eller gett mig."
Det var säkert hundra låtar.
Jag sa: "Ärligt talat hör jag inget bra
förutom en variant på Help och Jilly's Song
som var en halvfärdig låt om hans fru Jilly. Då sa han:
"Har du några låtar, då?" "Självklart. Massvis."
Graeham är ett fullständigt kontrollfreak.
Graeham ville veta vilka låtar han tyckte att John skulle sjunga
innan de påstod sig ha ett album.
Uncovered i nnehåller nog hans bästa sånginsatser nånsin.
Uncovered kunde ha blivit Johns signaturalbum.
Men Graeham var producent och återigen blev John väldigt tyglad.
Jag skrev åtta av de tio låtarna och producerade albumet.
Många förstår kanske inte vilken risk du tog
när du bytte image till en mer sofistikerad rockstil.
Det var inte bara "nu gör vi lite nya låtar".
- Snarare en livsstilsförändring. - Ja. En total förändring.
Jag sjunger inte Sadie eller Raindrops längre.
Jag vill framåt. Det beslutet tog lång tid.
"Du är John. Den bästa sångaren i Australien.
Jag ska se till att du gör det du borde göra!"
Jag satte ihop det bästa bandet i landet.
Jag fick med folk som Tommy Emmanuel. Ett glödhett band!
John stormtrivdes.
När vi började repa finjusterade vi allt.
Det lät jättebra och han hade jättebra folk omkring sig.
Sen åkte vi ut på turné.
Jag minns premiärkvällen. Det var då jag träffade Glenn.
Han hade fått med John i sitt nya, heta band
och de spelade låtar från albumet Uncovered.
För första gången spelades inte Sadie.
Australiens musikscen fullkomligt exploderade under 80-talet
med sitt nya, grymma sound.
Alla gick till puben och rockade loss till helt fantastiska band.
Midnight Oil, Cold Chisel med Jimmy…
När man spelar på en smockfull pub där ölen svämmar över
och folk klämmer en på rumpan… Det är primitivt.
Det är inget för känsliga.
Om man är för trevlig, för välartad eller missar den primitiva kopplingen
spelar det ingen roll hur duktig musiker man är.
Johns naturliga miljö är inte puben.
Man kan dra på honom ett par läderbyxor
men det gör honom inte till en Jimmy Barnes.
Han var inte den typen.
Det var en hel musikscen där Johnny inte passade in alls.
Jag minns hur vi gick av scenen och in till vår loge.
Han slog knytnäven i skåpdörren, som var av metall. Han slog in den.
Då sa jag: "Du, sångaren…
Din tur kommer. Oroa dig inte.
Din tur kommer."
Det var LRB i det offentliga och det var LRB privat.
Jag vet inte hur Glenn lyckades
hålla ordning på alla starka personligheter.
Att sköta Little River Band var som att sköta andra världskriget.
Det var en fyrverkeripjäs som kunde smälla när som helst.
Bromsspår.
Vi hade turnerat med både Fleetwood Mac och Eagles
och tyckte ärligt talat att vi var minst lika bra som dem.
Graeham offrade Shorrock för att kunna ta in John.
Det gick så långt med Glenn att det började falla isär.
Jag hade fått nog av honom.
Och Glenn hade säkert fått nog av oss. Det gick åt båda hållen.
Jag bestämde mig inte för att sluta. Beslutet togs åt mig.
Glenn blev ombedd att sluta.
Båda är fantastiska sångare, men Glenn tolkade mina låtar
medan John sjöng som jag hade skrivit.
Det var den stora skillnaden och det tilltalade mig som låtskrivare.
Glenn och jag var nygifta då.
Till att börja med: Både Glenn Shorrock och John Farnham
var marskalkar vid vårt bröllop. Vi tyckte mycket om båda två.
John var den ende vi ville ringa.
När John frågade vad jag tyckte sa jag: "Vad har du att förlora?"
Jag tyckte att draget att ta in John som frontman i Little River Band-
vore en viktig övergång till mainstreampop.
Det skulle vara helt perfekt för honom.
Plötsligt sa folk: "Ja, jag kan se John i ett band.
Jag kan se John på Apollo Stadium", eller vilken arena det nu gällde.
När jag fick frågan sa jag:
"Om ni vill att jag ska sjunga som Glenn Shorrock
har vi ett problem, för det kan jag inte."
"Jag kan bara sjunga som jag gör."
Det här är väldigt spännande för alla oss härinne.
Hur påverkade det bandet att ta in en ny sångare?
Särskilt en sångare av Johns kaliber, han är ju en sån individualist.
Det är det vi är nervösa för. Vi vet nämligen inte än.
Det här är vårt första framträdande sen John kom med i bandet.
Vi har mest varit studion.
Tiden får utvisa, men vi känner oss säkra på att det ska funka.
John ska även sjunga äldre material. Låtar som Little River Band är kända för.
Så det är inte John Farnham med Little River Band?
Det är Little River Band.
John var så glad över att turnera med Little River Band.
Det John gillade var att äntligen inte vara pubsångare
och inte heller kabarésångare.
Han hade äntligen hamnat där han hörde hemma.
På en enorm scen med ett enormt crew, sagolik belysning
och full produktion inför tiotusentals människor.
Fantastiskt!
Tack ska ni ha!
John och jag var nykomlingarna i Little River Band.
Båda vi ville nog gärna sätta vår personliga prägel på bandet.
Han är en frontman.
John är mycket äventyrligare på scen än alla de andra.
Han springer fram till scenkanten, sjunger till publiken och får igång dem.
Det är han som får strålkastarljuset.
Spotlighten var alltid på John. "Varför är vi ens här?"
Vi fick ingen uppmärksamhet.
Vi kände oss som ett band som kompade en soloartist.
En gång sa Graeham åt crewet att sätta fast Johns mickstativ
med gaffatejp i scengolvet.
Men han slet loss alltihop från golvet.
"Ge fan i att binda fast mig i scenen!"
Jag minns inte helt och hållet.
Det låter som nåt jag kunde göra på den tiden.
Men jag skulle inte göra så idag.
Han räknade nog med att ha ett visst inflytande
över vad han skulle sjunga.
Men så blev det inte.
Han sjöng nån annans repertoar på nån annans - Graehams - scen.
Jag var bara sångaren som sjöng hitlåtar de redan hade.
Jag var aldrig riktigt med i bandet.
Han kände sig nog lite fängslad i LRB efter ett tag.
Han fick inte bestämma vad han skulle sjunga.
Det blev Sadie av allt igen.
Det var en rejäl utmaning.
Återigen kände John att han var styrd.
Jag tänker inte ta av mig tröjan. Nej!
ROBERT FARNHAM Son, musiker/skådespelare
Jag vill ju inte sabba tröjan.
Jag minns när John skrev Playing to Win.
Han var så stolt över den låten.
Det var hans mognadslåt.
Playing to Win.
Det är absolut mitt motto.
Nästa låt skrev jag när jag var med i Little River Band…
Playing to Win skrev John som ett meddelande till LRB.
Kvällen på Universal Amphitheatre var väldigt viktig.
Alla var där för att se Little River Band.
Det var stjärnspäckat.
Det var många kändisar i publiken, som Frank Sinatra.
Samtidigt såg Glenn bandet fullkomligt implodera.
Jag sprang runt som en nackad höna och försökte stifta fred.
"Håll bara sams nu!"
Jag tog faktiskt Glenns glas och smulade ner en Valium i det.
Det var nog två Valium.
Jag borde inte ha lagt i den andra tabletten
eftersom alla slet håret av varandra.
När vi gick in i promotorns rum låg Glenn och sov i soffan.
Den kvällen tog det slut. John sa till Graeham och Beeb:
"Ni hämmar mig! "Sluta stå i vägen för mig!"
Det var jag som stod i rampljuset, vilket innebar stor press.
Om jag ska utsätta mig för så mycket press
gör jag det av anledningar som bygger på mina beslut.
När han framförde alla deras fantastiska låtar
kan man tro att han tjänade en massa pengar.
Men den skuld som LRB hade på grund av tidigare album
som inte hade sålt så bra, räknades av från Johns förtjänst.
Så när John väl slutade i LRB hade han avsevärda skulder.
Det var svårt. Jag tvingades sälja huset, bilarna och annat.
När min svärmor föreslog att Robert skulle få äta på McDonald's
hade jag inte ens råd med det.
Jag sa till min fru: "Det går inte." Vi hade inte råd.
När John lämnade LRB var han satt i skuld, men inte ur spel.
Jag försökte fixa skivkontrakt åt honom, men misslyckades.
Det var Sadies förbannelse.
Vartenda skivbolag sa: "Vi kan inte sajna Johnny Farnham."
Alla tackade nej.
Han satte varenda ton han sjöng.
Som han sjöng Amazing Grace, hur han bar upp den…
Hans engagemang var så ärligt och tydligt.
Jag gav honom ett löfte:
"Du ska få chansen att göra ett album som visar vem John Farnham är."
Det hade varit lätt för John att dra täcket över huvudet
och bara känna sig förkrossad.
Men Glenn och Jill, med Johns röst
träffades och utformade en plan.
God kväll. Här är nyheterna.
Jag fick några frågor av Gaynor när jag sa
att jag ville belåna huset för att få loss pengar.
Vi behövde ju betala för studion
och vi behövde betala musikerna.
Vi hade inga jäkla bolån då, på den gamla goda tiden.
Herregud, idag har vi belånat lånet för att lägga om lånet.
Ingen rådfrågade mig, men jag hade gärna skrivit två hus på John då.
Med facit i hand…
Jag försökte desperat få alla stjärnproducenter att medverka.
Quincy Jones.
Glenn försökte få Quincy att producera nästa platta,
men han lyckades inte.
Ross var en musikproducent som även varit scenansvarig
under USA-turnén med Little River Band.
Ross sa: "Välj mig."
Och av nån anledning gjorde Glenn det.
John gillade Ross.
Ross var ganska tystlåten och lättsam.
Jag tror att John kände sig bekväm med Ross.
Vi satte igång. Han hyrde ett hus på Manningham Road.
Förödande för själen, men han hade ett garage.
Där blev garagebandet till. Jill höll till en trappa upp.
Jag hörde inte ett ljud.
Jag gick ner med nåt att äta ibland.
John tyckte att vi borde ta med Hirschy.
"Kom igen, nu kör vi." Så jag ringde Hirschy:
"Intresserad av komma och jobba med John och mig på en platta?"
"Ja!"
Jag hade precis investerat en massa pengar
i ett svindyrt musikinstrument som kallades Fairlight.
Den kostade 35 000 dollar 1984.
Det är egentligen helt galet
att jag la så mycket pengar på ett stycke musikutrustning.
Jag proppade folkabussen full med alla mina musikprylar:
Jag hade en Fairlight, en DX7:a, en Prophet 5-synt
och en QX1-sequencer som var kopplad till
en bank med åtta DX7:or i flera moduler.
John hade en 8-kanalsbandspelare.
Där kunde vi spela in hans sång analogt.
Sen kombinerade vi allt med Ross.
Han hade en ny trummaskin med samplade ljud.
Det var vår "orkester". I Johns garage.
Det var vår palett för Whispering Jack.
Den digitala eran hade precis börjat.
Samplingar var nåt helt nytt.
Jag tror att vår sampler, alltså trummaskinen
var en av de första i landet.
En bra grej med John är att han älskar att testa saker.
Han är öppen för allt. "Visst! Vi provar det."
Där sitter vi i samma lilla båt.
Tre knäppa, udda personligheter.
John och jag var nog de mer kreativa krafterna.
Ross var där för att observera, vägleda och hjälpa till att välja ut det bästa.
Ett ganska bra team, tycker jag.
Albumet var så viktigt för honom. Det stod så mycket på spel.
Otroligt mycket.
Att hitta rätt låtar är en grundläggande start.
Jag lyssnade säkert på 2 000 låtar.
Minst. Demotejper… Jag lyssnade på allt.
Jag ville lyssna igenom låtarna i sin helhet
eftersom jag själv är låtskrivare.
Jag vet hur mycket jobb folk har lagt ner på låtarna
så jag ville åtminstone ge dem den respekten.
Jag ringde runt till förlagen och bad dem skicka låtar.
Många av dem brydde sig inte.
"John…? Farnham?
Skulle inte tro det. Johnny? Nej."
Trots den enorma pressen hade han för första gången
full kontroll över sin karriär.
Han kunde inte vara lyckligare.
John är väldigt petig.
Han ratade några riktigt bra låtar.
Jag minns när vi fick en demo på We Built This City.
Ross och jag tittade på varandra:
"Wow! Vilken popdänga." Men John sa…
"Nej, jag gillar den inte. Den är för gullig…"
Han började förlöjliga den, så… Nästa.
Vi la ner väldigt mycket arbete på ljud och arrangemang.
Det var en väldigt viktig platta för mig. Jag ville kunna släppa den och säga:
"Det här är mitt bästa album nånsin."
Jag tror att de lyssnade på precis varenda demo de fick.
Och det fanns en deadline. Plattan måste ut.
Vi hade åtta riktigt bra låtar, men vi behövde en till.
Jag glömmer aldrig den morgonen
när vi stoppade i kassetten och hörde You're the Voice.
Låtskrivaren hade jobbat med Manfred Mann.
"Han är ju en bra låtskrivare."
Ett kärnvapenkrig kan inte vinnas.
Man kan inte prata med Sovjet
på samma sätt som man pratar med andra länder.
Vid den här tiden var rädslan för kärnvapen större än nånsin.
Jag och några vänner skulle vara med i CND-demonstrationen.
Den började klockan sex på morgonen…
men vi försov oss.
Det var nog 150 000 deltagare, eller nåt sånt.
Jag var så arg på mig själv för att jag inte var där.
Då fick jag en idé till en låt.
Jag skulle snart skriva med två andra låtskrivare som jag hade jobbat med förut:
Andy Qunta och Maggie Ryder.
Efter nån timme hade vi jobbat fram en vers…
Det var min idé, varpå hon sjöng…
Då sjöng jag…
"Fantastiskt!"
Keith Reid var den fantastiske textförfattaren i Procul Harum.
Jag åkte hem till honom nästa dag och inom kanske fyra timmar
hade vi skrivit klart den text som man hör idag.
Doris Tyler jobbade åt Glenn som förläggare.
Hon gav kassetten till mig.
Jag satte mig i bilen, körde mot John och bara…
"Det var som fan! Den här är bra!"
Jag kom hem till John och sa: "Lyssna på det här!"
Vi lyssnade, tittade på varandra och…
"Den är ju fan fantastisk!"
You're the Voice dök upp två veckor innan vi var klara med plattan.
Jag studsade upp och sa: "Den är min. Jag vill ha den."
Vi hade redan åtta låtar och den här krossade allt.
Jag blev uppringd av mitt förlag:
"John Farnham har spelat in You're the Voice.
Är det okej om vi beviljar det?"
"Nej. Nej!"
Det enda jag kände till om John Farnham
var en låt som hette Sadie the Cleaning Lady.
Vi tog inte ett nej. Vi spelade in den ändå.
De spelade in den.
De fick inte göra det utan tillstånd, men de gjorde det ändå.
Vi valde ljudet av maskingevär ihop med handklapp
för att få till nån slags militärisk men samtidigt högtidlig tribalism…
Jag vet inte vad vi höll på med.
Allt sånt kändes rätt ihop med texten.
I solopartiet fick jag idén att ha med panflöjt.
Panflöjter från Anderna. Jag simulerade dem med syntarna
och använde även samplingar av riktiga panflöjter.
Men John sa: "Det fattas nåt. Det lyfter liksom inte riktigt.
Jag vet. Säckpipa!"
"Allvarligt? Menar du det?"
"Ja! Jag kan höra dem." "Okej, som du vill."
Vi kontaktade en av de främsta säckpipeblåsarna i Melbourne.
"Säckpipa kan bara spela i en tonart: Bb dur".
"Jaha, låten går i F."
Jag fick arra om och höja solodelen till rätt tonart för säckpipa.
Otroligt nog blev hela låten bättre innan vi ens hade spelat in nån säckpipa.
Ibland är begränsningarna hos ett instrument
precis det man behöver för att skapa nåt riktigt bra.
Enligt mig var den givna vinnaren av alla låtar You're the Voice.
Jag bad Glenn att få vara med i studion när de spelade in den.
"Okej, vi är klara. Kom in! Nu ska vi spela upp den."
De släppte inte in mig medan de mixade.
Gaynor och Glenn kom in. De skulle ut och äta eller nåt.
De var väldigt finklädda.
Vi hade en flaska champagne
och gick in i studion för att få lyssna på den.
"Kom igen! Spela upp den nu." Och… det blev magplask.
Glenn och jag tittade på varandra: "Den var ju… inte riktigt som…"
John tittade på oss…
"Ni gillar den inte, va?"
"Nja, den lät ju inte som demon."
"Nej, nu har vi spelat in den på riktigt!"
"Problemet är att din demosång var bättre än din sång på den här."
Då blev han arg.
"Jaså?!" Han blev jättearg på mig.
Och så sa han till Ross Fraser: "Jag går in och sjunger in den igen!
Tänd i studion! Höj volymen!"
Jag hatar att ha folk i studion när jag ska lägga sång.
Jag blir paranoid. Jag tror att de skrattar åt mig.
Sen sjöng han skiten ur den där låten.
Håret reste sig på alla, både på armarna och i nacken.
Vi bara: "Där har vi låten."
Helt otroligt.
Det blev slutresultatet.
Det var första gången jag verkligen gav 110 procent.
Jag gav allt i vartenda slag i varenda takt.
Efter all upprymdhet när vi visste att vi hade en strålande produkt
tror jag att John blev lite sänkt, eftersom framtiden återigen var oviss.
Hur skulle den tas emot? Det visste vi inte.
Jag blev så deppig när jag var klar med plattan.
Den betydde så mycket för mig. Mer än nånting annat.
Vi hade en releasefest för Whispering Jack.
Men bara för inblandade och vänner. Ingen media var inbjuden.
John var inte där. John skulle inte gå.
John ville inte gå.
John gillar inte fester och sammankomster
men det här var ju hans kväll. Det var honom vi firade.
Glenn pratade med Jill och sa: "Du måste få hit honom.
Han måste vara här. Det är en stor händelse för honom."
Jill sa att han inte orkade.
Hon fick släpa ut honom ur huset. Han låg i fosterställning.
Hon sa att han var ett vrak.
Vi hade en liten blå Corolla.
Jag körde medan John satt bredvid, hopkrupen och grät.
Då sa jag:
"Om du inte kliver ur bilen och går in när vi kommer fram…
kommer det inte att hända."
På den tiden visste vi knappt vad ordet depression betydde,
men jag tror att John gick igenom alla faser av en sådan
i och med albumet, i synnerhet när han var klar.
Jag visste att vi hade gjort nåt intressant
och Johns röst lät helt fantastisk.
Men man vet aldrig om folk kommer att fatta det.
Jag minns hur Glenn tänkte: "Vad gör jag nu med den här?"
Glenn åkte runt till radiostationer
för att få dem att spela den, men ingen ville.
"Johnny Farnham? Nej. Inget för oss." De lyssnade nog inte ens på den.
Majorbolagen ville inte distribuera mig.
Till slut bestämde jag mig för att göra hela jobbet ensam.
Jag startade mitt eget lilla skivbolag: Wheatley Records.
Jag åkte till radiostationen Triple M:
"Glenn. Det är ju för fan Johnny.
Så länge min röv sitter baktill
kommer vi aldrig att spela Johnny Farnham på Triple M."
Glenn ringde och sa att han ville titta förbi med Johns nya album.
Han ville spela upp det för mig.
Jag visste att Glenn hade besökt ett flertal radiostationer
och fått nobben.
Så jag var lite orolig att det var en ny Sadie eller nåt sånt skit.
Glenn studsade in som han alltid gör, över skrivbordet
och fram med albumet: "Sätt på den här.
Det här är singeln."
Jag hörde introt…
och tänkte: "Det var ovanligt." Det byggdes på mer och mer…
och instrumenten kom in…
och så kom John in…
och jag tänkte: "Herrejösses. Det här är enastående. Kanonbra."
Jag väntade inte ens till slutet av låten…
Nu blir jag tårögd.
Jag väntade inte, utan dansade genom korridoren och in i radiostudion
och sa till programledaren: "Snälla, spela den här låten."
"Vem är det?" "John Farnham."
"Lägg av!" "Spela den!"
"Var är John?" "Han är i styrelserummet.
Han ligger nog i fosterställning under bordet vid det här laget."
John kom in och de bara kramade varandra.
Glenn tittade på mig och sa bara tack.
"Du behöver inte tacka mig. Det här fantastiskt."
Det var ett sånt där magiskt ögonblick i karriären
som man bara inte glömmer.
Jag var ute och körde bil i Sydney
när den bara vällde ut ur stereon. "Det var som fan, vem är det här?"
Jag åkte och hämtade en låtskrivarkompis.
Han kom ut ur sitt hus alldeles tårögd.
"Bobby, hur är det?" "Jag hörde precis sångarens nya låt."
Han grät. Han var så berörd, för han visste
precis som jag. Vi visste att det skulle bli en hit.
Vi visste det! Där satt den. Nu lyfter han.
Jag tänkte: "Herregud, nu har han hittat sin röst."
"Livsfarligt. Han kommer att bli enorm."
Så fort jag hörde den insåg jag hur bra den var
och han sjöng den fantastiskt bra.
Att ha med säckpipa var väldigt speciellt.
"Alltså… Vem fan är det här?"
Den var så kraftfull.
Hans röst var otrolig.
Den känns religiös utan att vara religiös. Det gillar jag.
Den fyller tomrummet där religionen ska vara…
om man inte är religiös.
Till att börja med är låten fantastisk.
Men det är Johns sånginsats som gör låten.
Den är så känslosam. Jag älskade den.
John älskade verkligen känslan i den.
Jag är inte mer än en sångare, men mina kommentarer
kanske kan fånga folks fantasi och få dem att tänka efter.
Det är en otrolig låt och Johns tolkning är otrolig.
Vi är faktiskt rösten. Ibland tror jag att vi glömmer det.
Vi har en talan om vi står upp för det vi tror på.
Hela min avsikt med att göra skivor, intervjuer och allt annat
är att få ge mig ut och framföra musiken live.
Det är allt.
Vi hade gjort en fantastisk platta. Nu ville John turnera med den.
John beslutade att vi skulle ta in några nya, unga musiker
som kunde spela som ingen annan.
"Om ni behöver 32 takter asgrymt gitarrspel har ni hittat rätt."
Det var väl det jag var bra på.
Väldigt rått och energiskt.
Jag slängde ihop demos för att det var kul.
Sen skickade jag dem till alla management och skivbolag som fanns.
En av adresserna gick till Wheatley Organization.
Brett bodde i centrala Victoria och skickade en kassett till oss.
Wheatleys brevpapper. Visst är det fantastiskt?
"Hej, Brett. Jag fick precis brevet med din demo. Ring mig."
Brett Garsed. Han hamnade i bandet direkt…
Vilket härligt brev. Precis det man vill ha.
tack vare sin kassett. Där var det klart.
En av de mest häpnadsväckande gitarrister man kunde tänka sig.
Precis den spelstil John ville ha. Sinnrik och smakfull
men samtidigt med tunga powerackord.
Du har bara en sak kvar att övervinna i din jakt på framgång:
Pressen.
Jag fick ett kassettband med 4-5 låtar från plattan.
Jag studerade dem närmast religiöst i en vecka.
Vi kunde ha valt de bästa etablerade trummisarna
men det var nåt speciellt med Angus energi.
Jag hade nyss fyllt 20.
Han hade ett underbart leende, även i sitt trumspel.
Han kunde också gå lös på trummorna. Han var en trumversion av John.
De ringde samma kväll och sa:
"Kan du börja imorgon?" "Japp."
Jag har två unga killar i bandet. Brett Garsed på gitarr, som är glödhet.
Och så trummisen: Angus Burchall.
Han var inte ens född när jag började, så han har inga fördomar. Det är bra!
Jag vill verkligen ut och spela och hoppas på många datum.
John var redo att ge sig ut och sjunga sina fantastiska låtar.
Men vi fick inte så många gig.
Jag tror att ett problem var
att folk aldrig sett mig som en trovärdig sångare.
Jag blev synonym med töntig musik som Sadie.
Men det var 19 år sen. Jag spelar inte den längre.
Vissa bokare gav John några gig bara för att vara snälla.
De bokade in John på…
de sunkigaste pubarna.
Han sa: "Jag vill inte börja om på den nivån igen.
I så fall är det här över."
Vi tog bilen och körde mot Bendigo och Ballarat där vi spelade
och sen vidare till Adelaide. I en Toyota Tarago.
Minst sex kvällar i veckan.
De tidiga gigen på pubarna var roliga just för att de var så sunkiga.
Publiken som kom in genom dörren var en sån blandning.
Att komma så nära dem…
och känna deras energi på så nära håll var spännande.
Det visade att vi hade nåt ganska bra på gång.
Man blir som en gruvarbetare i den här branschen,
särskilt i det här läget, när plattan börjar ta fart på olika ställen.
Man måste helt enkelt följa ådern.
Vartefter blev vi bara bättre och bättre.
Han hade idéer om hur vi skulle göra när allt väl tog fart.
Han visste vad han ville.
Det blev som en dominoeffekt över hela landet.
Alla bara: "Herregud! Det är ju otroligt!"
Det var underbart att se.
Jag minns hur min mamma skrek:
"Kom! Du är på TV!"
Jag sprang ner för trapporna.
You're the Voice visades i alla morgonsoffor.
De visade alltid klippet med mig i mitt svarta linne…
Herregud.
Då tänkte jag att nu får han ett erkännande.
"Äntligen lossnar det för honom. Det kommer att funka."
När albumet väl hördes fick det enorm respons.
Turnerandet blev omfattande.
De stora arenorna var snart inte tillräckligt stora.
Innan varje gig samlades hela bandet.
Körsångare, Farnham, Glenn, Gaynor…
Som en liten familjeträff vid jul, innan de gick på scenen.
De tog en… liten rackare precis innan de började.
Som en stor familj. Alla tyckte så mycket om John.
Jag kommer ihåg dagen när plattan blev etta.
Vi var på väg mot en tillställning när jag såg mig omkring och sa:
"John. Fattar du att vår platta ligger etta i landet just nu?
Kan du förstå det?"
Då exploderade han.
Tårarna bara sprutade.
Jag trodde verkligen att vi hade nåt speciellt,
men att ligga etta i 26 veckor, det hade ingen väntat sig.
Det var nåt helt fantastiskt efter alla våra motgångar.
Jag hade aldrig fått nåt direkt erkännande som musiker
och i synnerhet inte som sångare.
Han gav mig en kassett där han hade skrivit:
"Tack för allt det här, kompis.
Tack för att du gav mig chansen. Kram Johnny."
En väldigt kärt minne.
Det har alltid betytt väldigt mycket för Glenn.
Från en kille som hade en…
kanske en medelålderskris, rent musikaliskt?
Försökte han vara en rockkille?
Oavsett vilken uppfattning folk hade, så spolades den bort-
av allmänhetens acceptans, som var helt oväntad.
En hel generation upptäckte en ny artist. En ny sångare
med fantastiska låtar. Och den här fantastiske killen
hade funnits framför näsan på dem hela tiden.
Ju större publik, desto lyckligare blev han.
John Farnhams rekordturné genom Australien fortsätter mot Sydney ikväll
där fem konserter ska äga rum på Entertainment Centre.
John Farnhams Whispering Jack-turné-
är den största nånsin med en artist från Australien.
Vi har snart spelat för en kvarts miljon människor.
Jag har allas namn och adresser, så jag ska skriva och tacka.
Etta i Västtyskland, etta i Sverige, den rusar uppåt i Frankrike och Italien,
i England inledde han som 66:a på topp 100
och de gillar honom verkligen i USA.
Grattis till det, John! Vi önskar honom lycka till där!
Etta i Sverige, Norge och Danmark.
Han var kungen av pop i Sverige.
Och att se alla tyska fans var speciellt.
JUNI 1987 MÜNCHEN, VÄSTTYSKLAND
Berlinmuren stod fortfarande kvar. Folk hade fått nog.
You're the Voice blev kanske en stor succé där
just för att de var redo för förändring.
En förändring för folket.
Det var över 100 000 i publiken.
När vi gick på scen blev de helt galna.
Vi hade ingen säckpipeblåsare med oss,
så en av våra roddare som åtminstone var skotte
höll i en säckpipa och gick ut på scen men höll på att kollapsa.
Jag såg bara ryggen, men när han vände sig om
var han vit i ansiktet.
Ingen fara. Ta den tid ni behöver. Jag har hela natten på mig.
John älskar sina fans, men att bli accepterad av branschen
betydde otroligt mycket för honom.
Vinnaren är…
Nu kan du köpa ett större hus.
John Farnham - You're the Voice.
Jag vill främst tacka min manager
och nära vän, Glenn Wheatley.
Han satsade sina pengar på det jag ville.
Tack, Glenn. Stort tack för det.
Vi vann sju ARIA-utmärkelser den kvällen.
Whispering Jack blev det årets mest sålda album.
Det är fortfarande det mest sålda albumet av en inhemsk artist i Australien.
Tack för ikväll! Hej då!
Det är så roligt att se en artist som John komma tillbaka efter 20 år
och göra bättre musik än nånsin.
Det är oerhört. Låt det inspirera alla.
Att höra You're the Voice var så motiverande.
Jag tänkte bara: "Herregud!"
Jag jobbade ute på vägarna åt kommunen
och försökte få ihop låtar till en platta.
Det var inte framgången i sig, utan att han gjorde nåt som var…
så himla bra att man bara…
Det gick inte att låta bli att lyssna på honom
och bli berörd, vilket jag blev.
Det gav på nåt sätt min karriär en knuff.
Jag fick tummen ur.
John kom till studion och sjöng på As the Days… och 4-5 andra spår.
Man behöver den sortens motivation
och han bidrog verkligen till att albumet blev färdigt.
Tack för det, John.
Jag hade fortfarande problem med min förmodade brist på trovärdighet.
Sadie tog sån fart att jag sa upp mig från rörmokarjobbet
två dagar innan den släpptes, och så blev den en hit.
Jag behövde aldrig jobba för den succén. Jag fick den gratis.
Det känns mycket bättre nu eftersom jag fick jobba arslet av mig.
Efter att ha bett om låtar från okända låtskrivare
efter Whispering Jack blev vi helt överhopade.
Alla erbjöd oss sina senaste och bästa låtar
men om inte låten berörde John, då ville han inte ha den.
David Hirschfelder på keyboard, varsågoda…
Just nu har jag turen att ha ett arbetslag
som alla är fantastiska musiker och vill projektets bästa.
Johns uppföljare Age of Reason var en fenomenal platta.
Den intog direkt förstaplatsen i Australien.
Det visade att det inte bara handlade om en hit.
Han gjorde en andra platta som är lika bra.
Han berättade om de tidiga åren.
Producenten valde låtar, bestämde tonarter och spelade in dem.
Sen fick han komma och lägga sång.
Idag är det helt annorlunda.
Inför tredje plattan skrev vi låtarna själva.
Första gången jag hörde Burn for You tänkte jag:
"Herregud. Han har överträffat sig själv."
Han fortsätter toppa föregångaren.
Burn for You. Vilken dänga.
Jag vet ju bakgrunden till många av låtarna…
Han trasslade faktiskt till det en kväll.
Inget farligt trassel, men ändå.
Jag vet att Burn for You var en sån där "gräva sig ur en grop."
Jag minns när jag berättade att jag missbrukade. Han fick en chock.
Och han blev sårad över att jag inte sagt det tidigare.
Man han var ändå snäll och kärleksfull mot mig:
"Kom igen! Gör nåt åt det."
Och det gjorde jag.
Nu kände han sig självsäker nog
att dela med sig av sin röst i skriven form och sen sjunga låtarna.
Han har skrivit några jäkla bra låtar.
Det är en viktig övergång för en artist
att få uttrycka sig med eget material
och inte förlita sig på att andra ska skriva musiken.
Han blev ombedd att sjunga Sadie ibland.
- Men han vägrade, år efter år. - Nej!
Aldrig!
Men så en dag…
- Inte nog med att han sjöng den live… - Okej, då.
jag skrev dessutom ett arrangemang för en 96-mannaorkester.
"Här får ni er jävla Sadie, rakt i nyllet!"
Och alla vi spelade ukulele.
Jag fattar inte att jag gör det här…
Han sjöng den självsäkert, med värme, själ och hjärta.
Kom igen!
Framför mig såg jag en John Farnham som sa:
"Jag bryr mig inte om vad folk tycker längre."
Jag har aldrig försökt ha nån image. Det är bara jag.
Det är andra som stämplar mig, men det oroar mig inte det minsta.
Det var en fantastisk tid för både Glenn och John.
Att få se John stråla på alla plan.
Glenns osvikliga tro på John är nästan legendarisk.
Jag har nog aldrig hört talas om nåt liknande förut.
Om man vill hitta hederliga, duktiga, lojala och inkännande medarbetare
är väl underhållningsbranschen
inte det första stället man ska leta på.
Just därför är det de hederliga som utmärker sig.
De sitter liksom ihop på nåt sätt.
Det var inte många gig när jag inte såg Glenn vid sidan om scenen.
Vi är som bröder. Så nära står vi varandra.
Han är mitt ena barns gudfar och var best man på mitt bröllop.
Vi skrev aldrig nåt kontrakt. Det kändes aldrig nödvändigt.
Glenn ställde upp för John
men John har ställt upp för Glenn mer än en gång.
Han har varit med oss genom många upp- och nedgångar.
Jag var manager åt John Farnham
och började med sportmanagement.
Mitt företag Wheatley Organization hamnade på börsen.
Du ska få vara min krita på svarta tavlan.
- Här? - Vet du hur man gör?
Jag kan använda en krita, men vet inte vad jag ska skriva.
- Har du nånsin besökt börsen? - Nej.
Det är värre än en rockkonsert.
Det är brutalt.
Jag var med och lanserade FM-radion i Australien.
Hybris ställde till det lite för mig, jag kände mig oslagbar.
Glenn blev indragen i nåt skattefiffel.
Massor av stora namn var inblandade, ofta rörande ännu större summor.
Wheatley var den första som fälldes i Operation Wickenby.
Australiens skatteverk ville statuera ett exempel med honom
och det gjorde de verkligen.
Han dömdes till 15 månaders fängelse
för att ha undanhållit 320 000 dollar.
Glenn avtjänade sina 15 månader.
Tio månader i fängelse och fem månader i husarrest.
Han satt av tiden och betalade tillbaka allt.
Han ska återgå till arbetet
och ägna tid åt att gottgöra allt. I allas ögon.
Jag ska hjälp honom så mycket jag kan med det.
Många vänner visste inte hur de skulle göra när Glenn fick fängelse.
Det var en svår situation rent socialt, men John svek honom inte.
Många hade vänt dem ryggen.
I den här branschen.
En bra ursäkt att överge dem.
Men inte Farnham.
Han är lojaliteten själv.
Han hade det så jobbigt. Aldrig att jag skulle överge honom
under de omständigheterna.
Han hade aldrig övergivit mig i samma situation.
Han är min vän. Han tillhör min familj.
Han sa: "Det är bara en gentjänst.
Du räddade mig.
Du hostade upp stålar när jag behövde dem.
Du gav mig ett album.
Jag bara återgäldar tjänsten."
Något jag tror väldigt starkt på
är att man får vad man ger.
När Glenn kom ut ur fängelset drog allt igång igen.
Vi gjorde några fantastiska spelningar.
Först och främst är jag ett fan, så jag var lite…
"Hej, John. Skulle du vilja sjunga med mig?"
"Ja, inga problem! Du är ju så jävla bra."
Jag har haft turen att få jobba med
fantastiskt begåvade människor genom åren.
Alla dessa år av hårt arbete, massvis med gig.
Små skitspelningar.
Enorma konserter. Allt däremellan.
Han brinner för det.
Han vägrar ge sig.
Publiken måste få en oförglömlig upplevelse.
Annars kämpar han på.
Jag kan inte förklara hur mycket jag älskar det
och njuter av det, särskilt när folk blir berörda.
Än idag är han nog rädd att ingen kommer.
Den oron lever kvar från tiden
när det bara kom lite släkt och vänner, under 70-talet.
Sen dess har Glenn lovat honom en sak:
"Om det inte är fullt går du inte på."
Glenn har varit väldigt noga med att varje konsert ska vara utsåld.
De sista gigen vi gjorde innan pandemin var ofta utomhus. Fullt med ungdomar.
Han var så grym.
De bara älskade honom.
De blev tokiga och han sjöng så vackert.
Brett Garsed på gitarr!
Olivia beundrade John och John beundrade Olivia.
Det var så underbart att se dem tillsammans.
De var så otrendiga, så roliga och så totalt bedårande.
Han är min favoritsångare.
Jag har jobbat med många sångare och säkert lyssnat på tusentals.
Han är ju The Voice, eller hur?
Det där var sista gången de uppträdde tillsammans.
Jag blir rörd när jag tänker på det.
Generationer av australier älskade hennes musik
vartefter hon blev Hollywoodstjärna.
Idag får de sällskap av kändisar världen över
när de hedrar Olivia Newton-John.
Australiens älskling från 70- och 80-talet blir ihågkommen för sin talang
men även för sitt välgörenhetsarbete och sin tappra kamp mot cancern.
Jill sa att han bara grät hejdlöst, vilket jag verkligen kan förstå.
Det var nog verkligen ett slag i magen på pappa.
Han älskade och respekterade henne.
Vi visste vad som väntade.
Jag anförtrodde mig till henne, hon är så stärkande…
Hon var så stärkande.
Hon sa alltid rätt saker och var så lugnande.
En vecka senare var hon borta.
Jag värderar henne högt. En varm, underbar och vacker kvinna.
Jag minns när Glenn låg på IVA med covid och en av sjuksköterskorna sa:
"När vi skickar hem patienterna,
hur ska de då kunna leva med covid när deras kroppar är så förstörda?"
Jag undrade varför hon sa så till mig.
"Jag tar bara med mig Glenn hem.
Det är ju Glenn. Han är oförstörbar. Han bara fortsätter framåt."
Men det var nog hennes sätt att förbereda mig.
Hon hade sina skäl, men jag förstod det inte.
Australiens musikbransch hedrar idag Glenn Wheatley.
Den hyllade promotorn och managern dog igår
av komplikationer i sviterna av covid.
Han blev 74 år.
Glenn Wheatleys död tynger mannen känd som The Voice.
Igår fick John Farnham den svåra uppgiften
att tala om för vännerna att deras kompis är död.
Han var utslagen ett tag, vilket man kan förstå.
Han miste sin bästa vän, som hade funnits med hela livet.
Jag känner fortfarande sorgen.
Vi stod väldigt nära varandra.
Väldigt, väldigt nära. Och jag…
Jag ville inte att det skulle hända…
Glenn tog stort ansvar för John. Han tog så väl hand om honom.
De var som bröder.
Förlåt…
Det såret läker nog aldrig helt.
Det är tragiskt, men så ser kärleken ut.
Jag ringde John och sa att Glenn nog inte hade långt kvar.
Så jag höll telefonen mot Glenns öra…
En av de sista rösterna han hörde var Johns.
Och jag är väldigt glad för det.
Jag vill gärna tala om för honom att han är en legend.
"Du vill inte se dig som en legend, men det är du."
Hans karriär hade så många upp- och nedgångar.
Han fick kämpa sig genom så mycket för att kunna fortsätta
tills framgången slutligen återkom.
Det är även därför folk älskar honom så mycket.
Det är en hjältesaga.
Det finns såklart många stora artister, men det är nog inte många
som har haft en sån karriär.
Jag är lyckligt lottad som fick sitta på första parkett
och inte bara se Glenn och John uppträda, utan även höra John sjunga.
John bjöd in oss, bandet, crewet och alla sina fans.
Hans publik kände att de var längst fram.
Musik är så viktigt för oss.
Den kan träffa oss rakt i hjärtat.
Man känner sångarens röst.
Musik kan läka, hjälpa…
och nå så många människor.
Jag är så lyckligt lottad som har jobbat så mycket med honom.
Den 73-årige legenden från Australien
antas ha fått sin diagnos så sent som för tre veckor sen…
Det är som ett sjukt skämt, att The Voice har cancer i munnen.
Det är så brutalt.
Premiärminister Anthony Albanese har uttryckt ett enormt stöd
å hela landets vägnar: "Våra tankar går till Farnham och hans familj."
Vilken tur för oss att John hittade sin röst och delade med sig av den.
Oavsett om han sjunger eller inte
kommer hans musik att vara en del av folks liv, kanske för alltid.
Vad mer skulle han vilja göra? Han har nog redan gjort det.
Han besteg verkligen berget och flaggan är kvar på toppen.
Han blir nog aldrig bortglömd.
Och det kommer nog alltid att finnas en publik för John Farnham.
Det är ganska otroligt.
Jag är glad att ha påverkat folks liv med musik.
Det känns bra att kunna göra en sån sak.
Det har verkligen berört mig, så jag hoppas att andra också har berörts.
FILMEN TILLÄGNAS GLENN WHEATLEY 1948 - 2022
Tack ska ni ha.
Jag gillar verkligen den låten…
Undertextning: Andreas Novak