Downloaded from YTS.MX
Proteklih nekoliko godina puno sam radio na sebi.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Shvatio sam da ću biti dobro sve dok stalno dobivam pažnju.
Da. Obožavam pažnju.
Uvijek sam htio pažnju.
Kao mali nisam dobivao dovoljno pažnje.
Bio sam treće od četvero djece.
Imam starijeg brata i stariju sestru.
Dok sam imao tri godine, odvukli su me sa strane
i rekli mi da sam usvojen.
Da mi je pravu majku ubila...
Miss Amerike.
Rekli su: "Pitaš li mamu o tome, uzrujat će se.
Stoga je nemoj pitati je li to istina jer će se uzrujati."
Rekli su i: "Ako pitaš tatu za to, reći će ti da lažemo.
Ali zapravo on laže."
Mislili su na sve.
A sve mi je to bilo još stresnije
jer sam s tri godine
mislio da je Miss Amerike Kip Slobode.
To je bilo u ljeto 1986.
Tog ljeta, 4. srpnja '86.,
Reagan je bio predsjednik
i držao je govor pred Kipom Slobode.
Nosio je bijelu košulju, puhao je vjetar.
Rekao je: "Ovo je sjajna ženska."
Sjedio sam kod kuće i mislio: "Bože.
Ovo ide sve do vrha.
Nikad neću dobiti pravdu za majku."
U školi sam uvijek tražio pažnju.
I to bolesno.
Hoću reći, ne znam jeste li ikad imali taj osjećaj,
ali sjećate li se kad ste bili u osnovnoj školi
i neki klinac bi jednog dana došao u školu
pa biste saznali da su mu umrli djed ili baka?
I privukli bi mnogo pažnje.
Učiteljica bi rekla: "Aaronu je umro djed",
a on bi rekao: "Tako je."
A mi bismo rekli: "Aarone."
On bi tada bio glavni cijeli dan.
Pitao bi: "Smijem li sjediti na vreći dok čitamo?"
Rekli bismo: "Naravno, jebote. Samo sjedni."
Zaboravi na to da postoji plastificirani papir s rasporedom
sjedenja na vreći
i svi strpljivo čekamo svoj dan.
Zaboravimo i na to da nas vreća treba naučiti strpljenju.
Ugurao si se.
Jeste li primijetili koliko pažnje dobiva dijete kojem su umrli djed ili baka?
Jeste li se ikad,
poput mene,
ponadali?
Ili možda čak...
pomolili?
"Molim te, ubij mi djeda ili baku da i ja privučem pažnju."
Ja jesam. Ja sam to činio.
Kao i neki od vas.
Znam da jeste jer se smijete
od samog početka ove šale.
Ako jeste, ne treba vam biti krivo.
Da, to je super crnjak od sjećanja.
Ali bili ste mali.
Kako ste bili mali,
vjerojatno ste imali dva djeda i dvije bake.
To je puno djedova i baka.
Je li to previše?
Ne znam, pitam.
Slušajte, kvragu! Ne kažem
da se morate moliti da umre netko bitan.
Ne želite ubiti maminu mamu, to je previše posebna veza.
Ne želite ubiti tatinog tatu jer onda tata postane čudan.
Klinci, mislite li da vam je tata sad čudan?
Čekajte da mu tata umre.
Tek onda će krenuti u pustolovinu.
Htjet će više obiteljskih fotografija, ali na njima će biti ljući.
"Može jedna fotka na kojoj smo svi lijepi?"
A mi svi mislimo: "Ovom nisu sve ovce na broju."
Ne želite ubiti nekog bitnog.
Ali mogli biste ubiti...
nekog nebitnog.
Znate koga.
Mogli biste...
Mogli biste ubiti tatinu mamu.
Tko je uopće znao da mu tata ima mamu?
Izgleda da baš i nije dobro odgojila sina.
Pitajte mamu misli li
da je tatina mama dobro odgojila sina
i da zaslužuje živjeti.
Naravno da ne.
Ona je neugodna starija žena.
Nikad ni za koga ništa nije učinila.
Ali mogla bi sad.
Mogla bi umrijeti
između rujna i svibnja.
Ozbiljno, Bostone.
Kad sam bio u osnovnoj školi, baka mi je umrla tijekom ljeta!
Beskorisno.
Ne možete ući u školu na praznik rada
i reći: "Baka je umrla 17. lipnja."
"Već si je trebao preboljeti. Miči se s vreće!"
Ispričavam se što sam započeo nastup s takvim crnjacima.
Ali nisam htio početi previše pozitivno.
Imao sam nekoliko čudnih godina.
Vi ste imali nekoliko čudnih godina.
Nisam htio ispasti lažnjak.
Kao ono: "Hej, Bostone! Vrijeme je za smijeh!"
Razvucite osmijeh
Spustite maske
Shvaćate što želim reći
Svi smo bili u karanteni
Svi smo išli na odvikavanje I razveli se
Sad nam je ugled drukčiji
Nitko ne zna što da misli
Hej, da
Svi klinci više vole Boa Burnhama
Jer on je trenutačno manje problematičan
Dopadljivost je zatvor
Ne možemo tako početi.
Hvala. Ja sam to napisao.
Prije nego što počnem...
Mladiću u trećem redu gore.
- Kako se zoveš? - Henry.
Henry? Dobro. Koliko imaš godina?
Jedanaest. Dobro, divno.
Nećeš mi uopće odvlačiti pažnju tijekom nastupa.
Henry...
Čovječe...
Henry, znaš li... Ne mislim to
kao ono: "Znaš li ti tko sam ja?"
Ali, ono, znaš li ti tko sam ja
ili ti je dadilja otkazala i odjednom si se našao u kombiju?
Znaš tko sam ja? Dobro. Jesi li već gledao moj nastup?
- Da. - Dobro. U redu.
Hvala na dolasku.
Onda...
Stvari o kojima ću govoriti
večeras i koje sam nedavno učinio...
Nikad ovo ne govorim, Henry.
Ne govorim ti ovo izričito, ali ne radi to.
Dobro?
Ne radi to.
Ideš u šesti razred?
- U peti. - Peti?
Dobro.
Pa, Henry, ako si već gledao moj nastup,
sad imam drukčiju vibru.
Kad sam bio mlađi, izašao bih na pozornicu i rekao: "Hej!"
Pitam se kako je došlo do toga.
Pa, s tim je danima gotovo.
To je završeno.
U redu.
Evo što se dogodilo.
18. prosinca 2020.
Henry, ti si se spremao za božićne praznike
u trećem osnovne.
Ja sam u međuvremenu bio u New Yorku
i nije mi išlo.
Nekultiviran.
Te sam večeri, 18. prosinca 2020.,
bio pozvan na večeru kod prijatelja.
Uzbudljivo, zar ne?
Ne.
Kad sam stigao, vidio sam da je to trik.
Nije bilo večere.
To je bila intervencija.
Za mene.
Intervencije za mene
najmanje su mi omiljene intervencije.
Kad sam došao na svoju intervenciju,
odmah sam znao da je to intervencija.
Znate li koliko gadan problem s drogom morate imati
da otvorite vrata, vidite ljude
i odmah pomislite:
"To je intervencija zbog mog problema s drogom.
Nema drugog razloga zašto bi se okupili."
Ovo je bio moj misaoni proces kad sam došao na svoju intervenciju:
"Idem na večeru s prijateljem s koledža!
Idem na večeru s prijateljem s koledža!
Zašto je Seth Meyers ovdje?
Jebemti!"
Također, kasnio sam dva sata na svoju intervenciju.
Nisam znao da me ljudi čekaju.
Da bar jesam.
Zakasnio bih milijun sati.
Kako sam kasnio dva sata, kad sam stigao,
svi su bili još ljući na mene.
Rekoše: "Još si i zakasnio."
Rekoh: "Ako ste htjeli da dođem na vrijeme,
mogli ste mi poslati poruku: 'Johne, imamo kokain.'"
Došao bih pola sata ranije da namjestimo stolice.
Kasnio sam dva sata jer sam imao dva važna zadatka.
Najprije sam išao do stana svog dilera.
Sramim se reći da sam išao kupiti drogu.
Morao sam mu platiti u gotovini i morao sam mu dati hrpu love
za drogu koju sam kupio koju noć prije
jer sam dosegnuo limit na Venmu.
Jeste li znali da je to moguće?
Možete dosegnuti limit na Venmu na tjednoj bazi.
Usput, kad ste već svi ovdje,
reći ću vam nešto o Venmu
uime narkomanske zajednice.
Venmo je za dilere.
To mu je svrha.
Nitko od nas u narkomanskom svijetu nema pojma
što vi civili
radite na našoj aplikaciji
sa svojim jebenim javnim transakcijama.
Zar ste na tržnici, ljeta Gospodnjeg 1555. godine?
"Čujte i počujte!
Pogledajte!
Dajem jednu ugojenu gusku za deset rotkvica." Zadržite to za sebe.
Drugi zadatak bio je vrlo zabavan.
Večera je bila zakazana za 19 h.
Stoga sam se otišao šišati
u 19 h.
Doista sam vjerovao da ću stići oboje.
Otišao sam na to noćno šišanje
u Saturday Night Live,
a to je televizijska emisija, a ne frizerski salon koji radi cijelu noć.
Ali imaju odjel za frizure, zar ne?
Imao sam iskaznicu jer sam radio ondje.
U 19 sam sati,
urokan kokainom,
otišao na osmi kat Rockefeller Centra 30,
ušao u odjel za frizure nagrađen Emmyjem
i pitao: "Hej, možete li me ošišati?"
Rekli su: "Johne, ovaj tjedan nisi domaćin."
Rekoh: "Hej, možete li me ošišati?"
Znate ono kad narkić
uđe u vaš ured i želi da ga ošišate,
pa pomislite: "Bilo bi lakše da ga ošišam."
Tako je i bilo.
Zakasnio sam dva sata na svoju intervenciju.
Prijatelji mi kažu da sam rekao:
"Dobro!"
Kako sam upravo došao iz dilerovog stana,
odmah sam povikao:
"Prije nego što počnemo, smijem li na zahod?"
Rekli su da ne smijem. Rekoh...
Neka ženska koju su unajmili za intervenciju
dotrčala je do mene i rekla: "Bok."
Rekoh: "Pogrešna energija!"
Upao sam na tu intervenciju.
Slušajte, svi koji su bili ondje
bili su zabrinuti za mene.
Brinuli su se za moje fizičko zdravlje.
Ali ušetao sam se mršav od kokaina i s novom frizurom.
Oni su svi bili u karanteni devet mjeseci.
Izgledali su grozno.
Ja sam izgledao najbolje na vlastitoj intervenciji.
Daleko najbolje.
Svi su drugi izgledali kao Jerry Garcia.
Ušao sam u prostoriju
i ondje je bilo šestero mojih prijatelja iz New Yorka.
Šestero mojih prijatelja iz L. A.-a priključili su nam se preko Zooma.
Možda mislite: "Da se radi o meni,
pomislio bih: 'Ako se toliko brinete,
zašto niste doputovali?'"
Bez brige.
Rekao sam im to nekoliko puta.
Rekao sam im to više puta tijekom večeri.
Glavna ženska kaže:
"Evo, ova je stolica za tebe."
Imao sam posebnu stolicu.
Jer bio sam u centru pažnje.
Taman sam htio sjesti kad je moj prijatelj u kutu rekao:
"Mislio sam da će ga srušiti."
"Što si mislio?"
"Kao u seriji Intervention.
Mislio sam da će te srušiti."
"To je emisija To Catch a Predator.
Jesi li sad razočaran jer me nisu srušili?"
Rekao je: "Da, malo sam razočaran."
Sjeo sam na stolicu i suočio se sa svim tim izdajicama.
Slušajte.
Odmah ću vam reći, ne želim ispasti čudan.
Intervencija je bila puna zvijezda.
Bila je to dobra skupina.
Koliko god sam bio ljut kad sam došao,
rekoh: "Ovo je dobra ekipa.
Na neki sam način polaskan."
Bilo je to kao "We are the world" svijeta alternativnih komičara
starijih od četrdeset.
Sve komičari.
Ali nitko nije rekao ništa duhovito
čitavu večer.
Prije nego što sam stigao, obećali su jedni drugima
da neće pričati viceve.
Postao sam psihotičan.
Sjedio sam na groznoj stolici
urokan kokainom.
Nitko mi nije dopuštao da se osvježim u kupaonici.
Najsmješniji ljudi svijeta buljili su u mene
i odbijali zbijati šale!
Bio sam izvan sebe!
Čak je i Fred Armisen bio ozbiljan.
Znate li koliko je to odbojno?
Nije glumio nekog lika. Samo je rekao:
"Johne, brinem se zbog svega što prolaziš."
Rekoh: "Sljedeći!"
Usput, većim dijelom ove intervencije
bio sam odlučan u namjeri da ne odem na odvikavanje, da "ne izgubim".
Plan mi je bio destabilizirati glavnu žensku.
Kad bih naveo druge da posumnjaju u njezin autoritet,
sve bi se raspalo kao kula od karata.
Nadao sam se
da će pomisliti: "Ne znam, frizura, samouvjerenost...
Možda da on bude vođa, a ženska ode na odvikavanje?"
U jednom sam trenutku stajao pored otvorenog prozora i pušio kao lud.
U New Yorku, u prosincu. Znate, kako bi trijezna osoba to činila.
Pogledao sam je i pitao: "Jeste li se uopće pripremili za mene?"
Rekla je: "Jesam. Ali svi su rekli da ste vrlo dragi."
To je samo maska.
U jednom sam trenutku ekipi dao izazov.
Rekoh: "Ići ću na odvikavanje
kad svi vi prestanete piti i pušiti travu."
Odmah je nastao tajac.
Nick Croll je uzviknuo: "Johnny, ne radi se o tome."
Frustrirajuće je
kad organiziraju intervenciju za vas, a imaju svojih problema.
Kao kad vam netko pošalje poruku,
ali poruka dođe s njihove e-mail adrese.
Pomislite: "Dobro, shvaćam poruku,
ali moraš se malo sabrati. Ovo...
Ovo je grozno. 'TvojeIme@iCloud.com'?
Zašto mi šalješ poruke? Ne radi to ovako. Glupo je."
Sad vodimo dva razgovora. Izvorni razgovor
gdje sam te nazvao kako mi odgovara
i ovaj novi gdje ti je ime užas pisan malim slovima.
Toliko je slova da ni ne stane u pretpregled.
Onda nastave slati poruke da vide dolaze li još s e-maila.
"Hej, stižu li ti moje poruke i dalje s e-maila?
Čudno."
"Stižu li ti moje poruke s e-maila?
Čudno."
Zovu vas preko FaceTimea sa svoje e-mail adrese!
Zoveš li s djetetovog iPada?
Te sam večeri bio seronja. Priznajem to.
Ali bio sam ljut na njih.
Bio sam jako ljut.
Prevarili su me.
Intervencija je u biti podvala.
Podvalili su mi i htjeli su mi reći što da radim sa svojim životom.
Htjeli su me kontrolirati
i poslati me na višemjesečno odvikavanje.
Osjećao sam se bespomoćno i ljutito.
No večeras sam ovdje s vama,
16. veljače 2023.,
u jedno od najgorih doba godine.
Tu sam s vama divnim ljudima i jednim od najboljih petaša.
Omogućen mi je ovaj nastup...
Zahvalan sam svima na intervenciji.
Intervenirali su, suprotstavili su mi se i spasili su mi život.
Dobro. Dosta je.
Ne ustajte za njih. Slušajte...
Već sam im zahvalio.
I ono,
svjesni su toga da su učinili nešto dobro.
Stalno to spominju.
Također...
Ono, još sam ljut na njih.
Zahvalan sam. Uistinu.
Da barem osjećam samo tu jednu emociju, ali nije tako.
Osjećam dvije.
Još sam pomalo ljut.
Jer... Dobro.
Znate li kako je to
kad vam 12 ljudi spasi život?
To je previše ljudi.
Mogli su to obaviti i njih četvero.
Znam kojih osmero su mogli izbaciti.
Umjesto toga, ostatak svog života
proživjet ću s 12 ljudi
s kojima za večerom moram govoriti:
"Ne, ja ću platiti. Ne budi smiješan.
Ne budi smiješan. Ozbiljno.
Ipak si mi spasio život.
Preko Zooma..."
Ako je tko od vas bio na odvikavanju,
vjerojatno znate
da ne smijete ponijeti drogu.
Ne znam sjećate li se mog prvog zadatka,
prije intervencije,
ali otišao sam na odvikavanje
s puno droge.
Tada sam bio ovisan o kokainu,
Adderallu, Xanaxu, Klonopinu
i Percocetu.
Specijalitetu iz Providencea.
Iz Providencea, u Rhode Islandu.
Za gledatelje širom svijeta, nedaleko je grad
s kojim se jako sprdamo.
Smiješno mjesto.
Krenuo sam na odvikavanje. Ponio sam
punu vrećicu Adderalla od 30 mg,
punu vrećicu Xanaxa,
tri grama kokaina
i 2000 dolara u gotovini.
Imao sam druge planove za vikend.
Otišao sam na odvikavanje u 4 h
i došao do recepcije.
Recepcionarka me pitala: "Imate li kakvu drogu?"
Rekoh: "Nemam.
Smijem li na zahod?"
Dva tipa su me zgrabila, skinula mi kaput
i počela pretraživati džepove.
Pretražili su mi unutrašnji džep kaputa.
Pomislio sam: "Kako su znali za taj džep?
Taj je džep dosad svima promakao."
Posegnuli su u njega.
Izvukli su gomilu tableta, hrpu love i dva grama kokaina.
Imao sam tri grama, sjećate se?
Ušmrkao sam hrpu kokaina u autu.
I hrpu
u zahodu na benzinskoj
s one podloge za presvlačenje beba s likom koale.
Što je?
Tome i služi.
Mislite da biste trebali staviti bebu
na tu mišolovku?
Na njima su urezani simboli bandi.
Služe za šmrkanje kokaina.
Kad ste narkić, gledate na svijet prema površinama.
Izvadili su mi iz džepa gomilu tableta,
kokain i hrpu love i buljili u mene.
Rekoh: "Ti stari zimski kaputi..."
Znate taj fenomen.
Kad pretražujete pernatu jaknu,
pa pronađete pet somova i biljarsku kuglu?
Od onda kad smo išli pjevati božićne pjesme.
Ti stari zimski kaputi.
Zatim su mi uzeli lijekove na recept.
Moje lijekove.
Ne ilegalne tablete koje sam kupio na ulici.
Službene lijekove izdane na recept na moje ime.
Uzeli su mi ih
samo zato što mi nisu ni trebali biti izdani na recept.
Ali kakvu sam samo kolekciju imao.
I koliki sam trud uložio u to.
Znate li koliko je teško pronaći liječnika
koji će vam napisati recept za tablete koje vam ne trebaju?
Nije teško.
Jednostavno je. Vrlo jednostavno.
Evo što trebate učiniti. To sam ja učinio. Vi nemojte.
Ali da to učinite, upalilo bi. U redu.
Pođite na stranicu WebMD.
Pretražite liječnike u svojoj okolici.
Dobro? Zatim sortirajte rezultate.
Od najslabije do najbolje ocijenjenog.
Nećete morati puno skrolati.
Pronađite liječnike u svojoj okolici
s najmanjim brojem zvjezdica.
Ta osoba vas treba.
Je li to loš liječnik?
Ne.
To je najbolji liječnik.
Čovječe...
Kad uđete,
kao da ste u filmu Kapetan Phillips.
Možete reći: "Pogledajte me, sada sam ja liječnik."
Možete se služiti računalom.
Pročitati vijesti na Yahoou.
Imao sam liječnika u New Yorku koji mi je izdavao recepte.
Doktor Michael.
Bez prezimena.
Ne kažem to jer mu krijem identitet.
Nije mi rekao kako se preziva.
I prije je pandemije
dr. Michael radio iz svog stana na Drugoj aveniji.
Čudno.
Otišao bih kod dr. Michaela
i pokucao mu na vrata, a on bi se uvijek javio ovako:
"Moja žena Minerva spava."
Onako paranoično. Ali nije to bilo u stilu:
"Stišajte se."
Bilo je to kao da je htio reći: "Nisam upravo ubio svoju ženu Minervu."
Otišli bismo u njegovu kuhinjicu.
Bilo bi pretjerano nazvati je kuhinjom.
Ondje smo obavili "pregled".
Rekao bih: "Želim Klonopin."
On bi rekao: "Dobro."
Dok je pisao recept
i trgao ga, pitao bi me: "Što će vam?"
Rekao bih: "Patim od anksioznosti."
Rekao bi: "Onda vam treba."
Doktor Michael uvijek bi me pitao:
"Želite li cjepivo protiv gripe?"
Htio je biti poput pravog liječnika.
Rekao bih: "Ne, Michaele,
već ste me dvaput cijepili protiv gripe ovaj mjesec.
Osjećam se ludo.
Osjećam se grozno bolesno."
Pitao bi me: "Želite li injekciju B12?
Želite li injekciju vitamina?"
Uvijek mi je htio dati nekakvu injekciju.
Imao je nekakav problem.
Slušajte, tip po imenu dr. Michael,
koji radi iz svog stana, mora imati neki problem.
Michaelov problem bio je taj što je htio da momci
skidaju majice u njegovom stanu.
Sad vam je svima neugodno, ali meni to više ne smeta.
Ako mislite da je ova priča završila tako što sam mu rekao:
"Ne dolazi u obzir",
bit ćete silno razočarani.
Imali smo mali igrokaz.
Podvrnuo bih rukav,
a Michael bi došao s injekcijom i rekao:
"Morate skinuti majicu."
Mislio sam si: "30 Klonopina, dvije doze..."
Zatim bi seksualno zlostavljanje prestalo.
Možda je to bilo sve što je radio.
Nagovarao je tipove da skinu majice.
Ili je možda pogled na mene bez majice dovoljan
da seksualno zlostavljanje prestane.
Ta priča ima dvije pouke.
Prva je da vi sad to znate.
Niste to znali.
Druga je ovo.
Trebali biste se cijepiti i ići na docjepljivanje i sve to.
Ovih dana, kad čujete da netko kaže:
"Vjeruj liječnicima..."
Kad god čujete nekoga da to kaže, sjetite se
da negdje u kuhinjici
sjedi dr. Michael.
Ako je tako pouzdan,
zašto Minerva uvijek spava?
Uzeli su mi lijekove na recept.
Uzeli su mi ih.
Sve se to odvijalo u 4 h
kad sam došao na odvikavanje.
Premotajmo sad 12 sati
na 16 h istog tog dana.
Bio sam u bolničkoj sobi na detoksikaciji u klinici za odvikavanje.
Morao sam ići na detoksikaciju četiri ili pet dana
zbog svega što mi je bilo u sustavu. Bio sam u bolničkoj sobi.
Bio sam na odvikavanju 12 sati.
Nisam spavao tijekom tog razdoblja.
Dotad sam sveukupno bio budan
oko 50 sati.
Liječnici su mi davali gomilu lijekova da me smire.
Ali dotad sam već imao nadljudsku otpornost prema sedativima.
Što god mi dali, nisu me mogli obuzdati.
Bio sam kao Rasputin, nisu me mogli baciti na koljena.
Tada je u moju sobu ušao
zaista dobar liječnik.
Da ste viđali samo dr. Michaela
proteklih nekoliko godina,
dobar, legitiman liječnik, bio bi vam zastrašujuć.
Poput egzorcista.
Tip je ušao i rekao: "Bok, ja sam dr. Henry Fortescue."
Pomislih: "Ne, ima dva imena!
Ne!"
"Želite li da skinem majicu?
Sviđa vam se ovo?
Volite takve stvari?
Kakav ste vi liječnik?
Je li vam žena mrtva?"
Zaurlao sam na tog liječnika.
Rekoh: "Gdje mi je Klonopin?"
"Ne možemo vam ga dati."
"Zašto ne?"
"Ovo je klinika za odvikavanje.
Ne mogu vam dati narkotik
prema zakonu države Pennsylvanije."
Rekoh:
"Zakon države Pennsylvanije?
A ako odemo u ljekarnu u New Jerseyju?"
Mislio sam
da mi govori o problemu
u kojem smo se našli.
Kao da je htio reći: "Rado bih vam dao te tablete.
Očito je da ste superkul mladić,
koji poskakuje i njiše se u bolničkoj haljini
i novim tenisicama New Balance već 12 sati.
Ali taj neugodni pensilvanijski zakon..."
"Doktore, što ako odemo u ljekarnu u New Jerseyju?"
"Bože. Toga se nitko nikad nije sjetio.
Vi ste prvi ovisnik koji ima neki plan.
Idemo u moj auto.
Očito ste spremni napustiti kliniku."
To je bilo u 16 h.
Tri sata poslije, u 19 h, napokon sam zaspao.
Dali su mi dovoljno nekakvog Libriuma i srušio sam se.
U moju su sobu doveli medicinsku sestru
da pripazi da se ne probudim
jer sam radio nevolje.
Nisam siguran što ih je toliko zabrinulo,
ali možda je to bilo zato što sam rekao:
"Pravit ću se da spavam.
Kad svi pomislite da spavam i napustite moju sobu,
odjebat ću s ovog odvikavanja."
Možda zbog toga što sam to dvaput rekao naglas
dvojici zaposlenika,
pa su posumnjali.
Zaspao sam. I to čvrsto.
Medicinska sestra pazila je da se ne probudim.
Sjedila je na stolici uz ormarić. Ja sam spavao na krevetu.
Moj mobitel bio je na stoliću do nje.
Točno tada, oko 19 h,
nazvao me moj dobri prijatelj Pete Davidson.
Pete... Da, taj.
Nije bio na intervenciji jer je te noći putovao,
ali sad je sletio. Saznao je gdje sam i bio je zabrinut.
Počeo me nazivati.
Zabavna činjenica.
Pete stalno mijenja svoj broj mobitela.
Ne znam zašto. To je njegova stvar.
Svakih mjesec i pol dobijem poruku od Petea:
"Hej, ovdje Pete. Novi broj."
Kažem: "Pošalji fotku kao dokaz."
Pošalje mi ovakvu fotku.
Zatim ga spremim u mobitel.
Dugo sam ga spremao pod "Pete Davidson".
U jednom sam trenutku imao devet Petea Davidsona u imeniku.
To je previše Petea Davidsona.
Onda...
Počeo sam ga spremati pod lažnim imenima slavnih osoba
da sve još pomiješam.
Neko je vrijeme bio spremljen kao "Rodney Dangerfield".
Kad sam išao na odvikavanje,
bio je spremljen kao "Al Pacino".
Spavao sam na krevetu.
Sestra me nadzirala.
Mobitel je bio do sestre.
Pete Davidson počeo je zvati.
Neprestano.
Ali sestri se činilo
da pacijent u nesvijesti
nije imao jedan,
pa čak ni dva,
već pet propuštenih poziva
od dobitnika Oscara,
Ala Pacina.
I probudila me, jebote.
Ne krivim je.
I ja bih bio znatiželjan.
Budio sam se, a ona me tresla i govorila:
"Netko vas zove."
Bio sam totalno ošamućen.
Okrenuo sam se. Iscrpljen sam pogledao mobitel.
Pisalo je: "Dolazni poziv od Ala Pacina."
Znao sam da to znači: "Dolazni poziv od Petea Davidsona."
Ali nisam joj objašnjavao taj složen sustav šifriranja.
Samo sam se javio.
"Halo?
Stari.
Nisam baš dobro.
Da, nitko neće kriviti tebe."
E, sad...
Posljednju sam rečenicu rekao zato što su neki smatrali
da smo se nas dvojica skupa drogirali,
jer on ima tetovaže...
a ja ih nemam.
To su sigurno vradžbine.
Nisam se drogirao s Peteom.
Oduvijek me podržavao u nakani da ostanem čist.
To je bio razgovor koji smo vodili.
Ali razgovor koji sestra misli da smo vodili...
Veseli me i dan-danas.
"Halo..."
"Johnny!
Ovdje Al.
Dječače moj.
Čuo sam da si na odvikavanju.
Kako si, stari?"
"Stari.
Nisam baš dobro."
"Moj maleni krastavčiću.
Zvao sam te pet puta zato što...
mislim da će mene okriviti za to.
Bojim se da će
američka javnost, kada čuje da se John Mulaney opet vratio drogi,
odmah izvesti zaključak
i za to okriviti samo jednu osobu.
A ta sam osoba ja!
Sedamdesetdevetogodišnji
dobitnik Oscara
Al Pacino!
"Pacino" je talijanska riječ.
"Pa" znači "tata",
a "chino" znači "kaki hlače".
Okrivit će tatu u kaki hlačama.
Ova linija više nije sigurna."
Na odvikavanju sam bio dva mjeseca. Od 18. prosinca do 20. veljače.
Bio sam ondje 6. siječnja, na dan juriša na Kapitol.
To se ne bi zbilo da sam bio vani.
Pobrinuo bih se za to.
Pobrinuo bih se da se ne dogodi.
Je li se to ikad dogodilo prije mog odvikavanja?
Nije.
A nakon što sam izašao?
Nipošto.
Ne bi se usudili.
Znaju da se Baby J vratio.
Klinika je bila zatvorena zbog COVID-a.
Nismo smjeli van.
Čuo sam da u nekim klinikama ljudi idu na izlete.
Pretpostavljam da ona u kojoj sam ja bio
vodi pacijente na druženje s konjima.
To se zove terapija pomoću konja.
Zbilja je lijepo, ali nije li vam žao konja?
Odmalena misli: "Natjecat ću se u Kentucky Derbyju."
A onda mu se život svede na narkomane koji misle:
"Dobro.
U redu.
Osjećam navalu samopouzdanja dok mazim tvoju snažnu nogu.
Uspijem li ti podići kopito, to znači da sam spreman imati vlastiti stan."
Kad sam došao u kliniku za odvikavanje, najviše sam se bojao toga
da će me svi prepoznati.
S vremenom,
pojavio se nov strah.
Ne preuveličavam da bih bio duhovit.
Nitko, jebote...
Nitko nije znao tko sam.
I to me izluđivalo.
Nemojte pričati o ovome.
U novinama je pisalo
da sam na odvikavanju i ostavio sam ih da ih drugi vide.
"Ajme, stigle su novine.
Dođite, ovisnici. Bože moj.
Pitam se što piše."
Prije nego što sam shvatio da nitko ne zna tko sam,
priredili su mi dobrodošlicu.
Odveli su me u dio klinike za muškarce,
gdje sam trebao boraviti.
Ondje su mi poželjeli dobrodošlicu.
Prije nego što sam ušao, rekao sam sebi:
"Budi skroman."
Ušao sam, sjeo
i rekao: "Zdravo, ja sam John M."
A oni su me gledali i pitali se zašto očekujem pljesak.
Jedan od njih, Lenny, s kojim sam se poslije sprijateljio,
pogledao me i rekao: "Čime se baviš?"
I ostali su mi postavili isto pitanje.
Rekoh:
"Ja sam stand-up komičar."
A Lenny će: "Živiš od toga?"
"Pitaj svoju kćer.
Ili sina, ako nije sportaš."
Pitaj samo određene sinove.
Drugi sam tjedan upao u nevolju.
Naručio sam hranu iz Outbacka putem dostave.
U gradiću u kojem sam bio na odvikavanju
bile su dvije stvari.
Outback i klinika.
Ali kad sam naručio dostavu, mislio sam da tip neće znati
gdje se nalazi klinika.
Stoga sam mu dao adresu klinike kao da je riječ o mojoj kući.
A kao posebnu uputu
napisao sam: "To nije u velikoj zgradi.
Popni se na brdo do ciglene zgrade i vidjet ćeš uzbuđenog 38-godišnjaka
u kućnom ogrtaču."
Hrana je stigla, ali zaplijenio ju je djelatnik klinike.
Pozvao me u svoj ured
i kaže: "Ovo je gadno. Ovo je ozbiljno."
Rekoh: "To je samo hrana."
A on će: "Što ako je lažna hrana?"
Rekoh: "Što je lažna hrana?"
On će: "Ovaj si put naručio hranu i to je bila samo hrana.
Progledat ćemo ti kroz prste.
Ali što ako mu daš veliku napojnicu
i sljedeći ga put pitaš: 'Sjećaš me se?
dao sam ti veliku napojnicu.
Dat ću ti još veću ako mi doneseš drogu.'"
Rekoh: "Isuse, pa to je sjajna ideja."
Trudio sam se na odvikavanju.
Radio sam što su mi rekli.
Kad sam došao onamo, moj me savjetnik zamolio
da napišem povijest svoje ovisnosti.
Rekoh: "Molim?"
"Navedi prijelomne točke u životu kada si pio i drogirao se."
"Sad nedavno ili da počnem od šeste godine?"
"Tada si počeo piti?"
Kad sam rekao "da", dao mi je još papira.
Kušao sam alkohol sa šest godina.
Nisam otišao u bar i naručio koktel.
Dali su nam da kušamo pivo i vino.
Otac nam je kao klincima rekao:
"U ovoj kući imamo europski pristup alkoholu."
Samo smo prema alkoholu imali europski pristup.
Inače smo bili tipični ljudi sa Srednjeg zapada.
Uopće nismo željeli ići u Europu.
S 13 godina opijao sam se svakog vikenda.
Moji prijatelji i ja izašli bismo na ulice Chicaga,
na Aveniju Lincoln,
i stajali ispred trgovine
pokušavajući nagovoriti ljude da nam kupe piće.
To je uvijek bilo vrlo napeto jer smo
izgledali kao da imamo devet godina.
Sjedili smo ondje kao dječaci iz Dickensovih knjiga.
"Gospodine, molim vas."
Katkad su mi davali novac.
"Ne, ja ću vama dati novac,
a vi ćete mi kupiti pivo u ovoj trgovini u kojoj blagajnik gleda
ovaj naš dogovor kroz prozor."
U osmom sam razredu rekao prijateljima
da bismo trebali pitati samo parove koji su na spoju
jer će nam tip kupiti pivo
kako bi djevojka mislila da je kul.
Nisam shvaćao kako prvi spoj funkcionira.
Zamišljao sam da bi mu na rastanku rekla:
"Znaš,
nisam bila sigurna u vezi s tobom
na početku večeri,
ali kad sam vidjela kako si im kupio pakiranje od 24 limenke piva
kovanicama od 25 i 10 centi,
kao i bocu jabukovače za ono zbilja posebno dijete,
pomislila sam da si možda onaj pravi."
Počeo sam se drogirati s 14 godina
s Johnom i Johnom, svojim najboljim prijateljima.
Nisu ja. Oni su zasebne osobe.
Obojica su se zvala John.
John O'Brien, John McNulty i ja.
Ja sam John Mulaney.
Ako to niste znali, bili ste u klinici sa mnom.
Jedanput...
Jedanput kad smo imali 16 godina, ja, John i John
pušili smo džoint na parkiralištu.
Baš nas je udarilo. Odjedanput se stvorio policijski auto...
"Sranje." Bacili smo džoint u kanalizaciju
i riješili se trave.
Ali ipak su nas natjerali
da stavimo ruke na patrolno vozilo.
"Stavite ruke na poklopac motora."
Stavimo mi tako ruke na auto.
Policajac najprije priđe Johnu O'Brienu
i počne ga pretraživati.
Pita ga: "Kako se zoveš?"
A on će: "John."
Zatim dođe do Johna McNultyja.
Počne ga pretraživati.
Pita ga: "Kako se zoveš?"
A on će: "John."
A onda je došao do mene.
Prije nego što me počeo pretraživati,
nagnuo se i šapnuo mi na uho:
"Bolje ti je da se ne zoveš John, jebote."
"Na ulici me zovu Baby J."
Kad si na odvikavanju, moraš sa savjetnikom
pregledati svoj mobitel.
Često traže od tebe da obrišeš i blokiraš
brojeve dilera i ljudi koji bi mogli loše utjecati na tebe.
Katkad ih imaš priliku najprije nazvati
i reći im da ćeš ih obrisati i blokirati.
Tako da te ne pokušavaju dobiti.
To se zove prekid s dilerom.
To sam i ja učinio. Sjeo sam sa savjetnikom
i pregledali smo mobitel.
Prvi je bio moj glavni diler Arvin.
Poslao sam mu poruku.
"Obrisat ću tvoj broj i blokirati te.
Nikad više neću kupiti drogu od tebe.
Čist sam."
Ali nisam znao kako završiti.
Stoga sam napisao: "Ali hvala ti
na dugogodišnjem profesionalizmu
i mnogim noćima koje si pretvorio u dane."
I poslao sam mu poruku.
Ali prije nego što sam ga blokirao, Arvin mi je odgovorio.
"Hej, jako sam ponosan na tebe što si se očistio."
Zatim je napisao:
"Znaš, kupovao sam drogu samo zato da bih je prodao tebi
jer sam se bojao
da na ulici ne kupiš drogu loše kvalitete."
Baš tako.
A ja prekidam s njim?
Nisam ga mogao obrisati. Poslao sam novu poruku.
"Dragi čovječe.
Kupovao si drogu samo zato da bi je prodao meni?"
A on će: "Da."
"Jesi li prodavao drogu drugima?"
A on će: "Ne."
"Hej, možda sam trebao pitati prije,
ali jesi li ti diler?"
A on će: "Ne, slikar sam. Razgovarali smo o tome."
Bostone, i dan-danas
ne znam kako sam upoznao tog čovjeka.
Poslao sam mu novu poruku.
Napisao sam:
"Kako je došlo do toga...
da mi prodaješ drogu?"
Napiše on meni:
"Ne znam. Stalno si tražio da ti je prodam."
Ta mi se priča sviđa
jer postoje mnoge priče o dilerima
koji su pretvorili nedužne ljude u ovisnike.
Ja sam možda prvi ovisnik
koji je od nedužnog čovjeka
napravio dilera.
Eto, takav sam.
Često smo imali grupne terapije.
Sjedili bismo u krugu i razgovarali
o najgorim stvarima koje smo činili da dođemo do droge.
Želio bih vam ispričati jednu takvu priču.
Najprije malo konteksta.
U siječnju 2020. godine
bio sam teški ovisnik o kokainu.
Želio sam prestati.
Umjesto da razgovaram sa savjetnikom za droge
ili bilo kakvim savjetnikom,
terapeutom, liječnikom ili doslovno bilo kime,
nazvao sam svog računovođu.
"Hej, ovisan sam o kokainu.
Moraš mi prestati davati novac.
Nemoj mi davati gotovinu."
A on će: "Isuse, ovo nije moj posao."
"Možeš mi dati novac samo ako u kopiju e-maila stavim svog liječnika.
To je novo pravilo."
Prekinuo sam poziv.
I odmah požalio zbog pravila.
Mislim si: "To je moj novac.
Kurvin sin hoće da šaljem e-mail liječniku?"
Umjesto da ga nazovem
i kažem mu da odustajem od pravila,
što sam mogao jer sam odrastao
a on je radio za mene,
sljedećih sam šest mjeseci proveo
smišljajući način da ukradem
vlastiti novac.
U kolovozu 2020. bio sam pod teškim utjecajem droge.
Očajnički mi je trebao kokain.
I shvatio sam da imam važeću kreditnu karticu.
Odlučio sam kupiti Rolex
tom karticom
i založiti ga
pet minuta poslije.
Dobro čitam ljude.
Svi ste vrlo impresionirani tim planom.
I tako sam se, u kolovozu 2020. godine,
kad je vani bilo 38 stupnjeva,
ušetao u Rolexovu trgovinu na Aveniji Madison na Manhattanu.
Uđem.
Prodavači nose odijela.
Govore: "Satovi... Švicarska..."
Pomiču se poput robota.
Uđem unutra.
Na sebi imam tanke traperice, dvaput zavrnute na gležnjevima,
bijele Reebokice, bijele čarape, dugačku bijelu majicu
i bijelu kapu.
Žvačem Nicorette.
Visoko na leđima nosim naprtnjaču JanSport.
Imam 38 godina.
Uđem u trgovinu,
priđem prvoj vitrini koju sam ugledao
i kažem: "Taj. Bok!
Taj. Sviđa mi se taj sat.
Želim taj sat, molim vas."
Prodavač se okrene. U ruci drži rupčić
poput mađioničara.
I kaže...
"Vidim da gledate sat od ružičastog zlata.
Želite li pogledati druge kronografe?"
"Ne, ne zanimaju me kronografi.
Samo satovi. Želim ovaj.
Istražio sam ga.
Znam sve o njemu. Dajte mi sat, molim vas."
On otvori vitrinu i izvadi sat.
Položen je na maleni baršunasti krevetić.
I kaže: "Hoćete li ga staviti na zapešće?"
"Nemam vremena. Nema potrebe.
Nije za mene.
To je dar za mog brata, a dobro poznajem njegovo zapešće.
Kad imate brata, vidite...
Dijelili smo sobu,
znam da će mu savršeno odgovarati."
A on će: "Aha, dar za vašeg brata.
Recite mi, kakvo prstenje nosi vaš brat?"
Rekoh: "Što?
Je li to nekakva zagonetka?
Obred inicijacije za Društvo bogatih bijelaca s Yalea?
Kakvo prstenje nosi moj brat? Kako to mislite?"
A on će: "Pa...
Ako vaš brat nosi prstenje od žutog ili bijelog zlata,
sat od ružičastog zlata neće mu odgovarati.
Kao što možda znate, metali se ne miješaju."
Rekoh: "Kao prvo, vrijeđa me ono 'možda'.
Ja to dobro znam, kao i ostale stvari.
Nikad ne miješam...
Ne stavljam aluminijsku limenku kraj kuhala za vodu.
Ne stavljam trubu na radijator.
Recite da sam staromodan, ali vjerujem u strogu segregaciju.
Čuli ste me. Vjerujem u segregaciju metala u kući.
Kao drugo, moj brat ne nosi prstenje i nikada neće.
Nikada. Moj brat nema prste.
Ima batrljak.
Ima batrljak umjesto dlana.
Zato mu i kupujem sat. Zar ne shvaćate?
Sat će mu resiti batrljak. Tako će, kad pogleda
tu ružnoću, vidjeti prelijep sat.
I mislit će samo na velikodušnost svog mlađeg brata,
a ne na užasnu nesreću s mikserom u kojoj je izgubio prste.
Prodajte mi sat!"
Tip izvadi zelenu kutiju, otvori je i stavi sat u nju.
Na dnu kutije je kartončić.
Izvadi nalivpero i počne po njemu pisati
nešto što je trajalo predugo.
Mislim si: "Zaboga, piše li on to pismo satu?"
Zna da ću ga založiti
i zato mu piše pismo da zna odakle je.
Svi u trgovini znaju da ću založiti taj sat.
Misle da sam smeće, ali nisam. Ja sam Bog.
To mi prolazi kroz glavu.
Tip uzme vrpcu, a ja mu kažem: "Nemojte ga umotati."
On će: "Niste li rekli da je riječ o daru?"
"Ma ne. Moj brat i ja nismo takvi.
Nismo tako otmjeni. Kad budem prolazio kraj njegove kuće,
bacit ću mu sat.
On će ga uhvatiti batrljkom.
Ne želim staviti veliku vrpcu.
Kako će je moj brat razvezati? Rekao sam vam to u povjerenju.
U povjerenju sam vam rekao za njegov problem, a sad mi...
Kako će je razvezati? Zubima?
Trebam sat da kupim kokain!"
Tip uzme moju karticu i provuče je.
Vrati je meni. Uzme vrećicu s natpisom "Rolex".
A ja prebacim naprtnjaču s leđa na prsa i otvorim je.
"Nema potrebe."
On stavi kutiju sa satom u naprtnjaču.
Ja je zatvorim. Nisam još ni izašao iz trgovine,
a već vadim mobitel i guglam:
"Gdje prodati sat odmah New York."
Prvi je rezultat trgovina imena "Prodajte sat odmah New York".
Rekoh: "Napokon! Netko u ovom gradu tko me kuži."
Nazovem ih.
"Halo. Da, želim prodati Rolex. Mogu li doći danas?"
On će: "Da, kada želite doći?"
"Udaljen sam dvije minute od vaše trgovine i trčim.
Stižem za minutu."
On će: "Ja sam preko puta na ručku.
Dotrčat ću."
I sad obojica trčimo 47. ulicom.
Moja naprtnjača leti lijevo-desno na mojim leđima
kao veliki guzovi starice
koja skače u emisiji Dođi, pogodi, osvoji.
Dođemo do njegove radnje. Nalazi se iznad draguljarnice,
ali ured mu je na katu.
Pusti me kroz neprobojna vrata.
Kao u Nebrušenim draguljima.
Uđemo u njegov ured, sjednemo i sad moram promijeniti nastup.
Da, cijelo sam jutro lud,
ali sad moram prodati sat.
Ne smijem izgledati očajno.
Moram postići dobru cijenu.
Stoga moram biti smiren.
Polako skinem naprtnjaču,
otkrivajući savršene tragove znoja ispod naramenica i naprtnjače.
Ponudi mi vodu, što odmah odbijem.
Unatoč činjenici da mi se usne lijepe za zube.
Kažem: "Zdravo. Imam predivan sat koji želim prodati.
Nije mi hitno.
Dugo ga posjedujem.
Nikad ga nisam nosio, tako da je savršeno očuvan."
"Dugo ga posjedujete?"
"Tako je."
"Zašto ga onda ne nosite?"
"Jako bih ga volio nositi.
Ali, vidite, nosim prstenje...
od žutog i srebrnog zlata.
A kao što obojica znamo...
metali se ne miješaju."
Tip otvori kutiju u kojoj je sat i ugleda kartončić
po kojem je tip pisao nalivperom.
Pogleda kartončić. Pogleda mene. Pogleda kartončić.
Pita: "Dugo posjedujete taj sat?"
Rekoh...
"Ovdje piše današnji datum."
Rekoh: "Tako je."
Gledao sam ga
svim šarmom i karizmom preostalim u svom drogom izmučenom tijelu
u nadi da ću nekako iskriviti logiku
kako bi obje tvrdnje bile istinite.
Dugo posjedujem taj sat.
A ondje piše današnji datum.
U tom je trenutku shvatio da ima prednost prilikom cjenkanja.
Kupio sam sat za 12 000 dolara.
Prije nego što se izbezumite,
molim vas da imate na umu da satovi izgube na vrijednosti...
čim izađu iz trgovine.
Kupio sam sat za 12 000 dolara.
Kaže on: "Pet tisuća." A ja: "Ne."
"Šest tisuća." "Da."
Osuđujete me.
Mislite da sam prilično glup.
E, pa pitat ću vas nešto.
Koji je bolji način
da zaradite 6000 dolara
u pet minuta
tako što ćete potrošiti samo 12 000 dolara?
I...
dok razmišljate o tome koliko je ova priča odvratna,
rasipnička i nedopadljiva,
sjetite se
da je to priča koju sam voljan pričati.
Čudno je biti nekadašnji ovisnik.
Bilo je čudno biti ovisnik, ali barem sam bio nadrogiran.
Katkad je čudno. Znate, sjajno mi ide.
Ali kad sam sâm, s osobom sam koja me pokušala ubiti.
Katkad prođem pokraj zrcala i pomislim: "Opet ovaj idiot."
Taj osjećaj katkad zna biti jeziv.
Ali i lijep.
Katkad mi daje čudan osjećaj samopouzdanja.
Jer mi je nekoć bilo jako stalo do toga što ljudi misle o meni.
Samo mi je to bilo važno.
Bilo mi je važno samo što drugi misle o meni.
Više mi nije.
Nije mi stalo zbog jednog razloga. Što mi netko može učiniti,
a da je gore od onoga što ja mogu učiniti sebi?
Što, otkazat ćete Johna Mulaneyja?
Ja ću ga ubiti.
Gotovo i jesam.
Bio sam u muzeju u Detroitu sa sinom.
Gurao sam ga u kolicima kroz golemu prostoriju
u kojoj su izloženi murali Diega Rivere.
I objašnjavao sam sinu Malcolmu, koji je tada imao devet mjeseci,
kako je Rivera bio briljantan, ali komunist.
A Malcolm je samo slao puse neživim predmetima
i gledao ukriž dok je srao u pelenu.
Nikad mu dotad nisam morao promijeniti pelenu u javnosti.
Prišao sam muzejskoj djelatnici i pitao:
"Gdje mu mogu promijeniti pelenu?"
"Možete u muškom zahodu."
Rekoh: "Dobro." I odguram ga onamo.
Uđem i pogledam na zid.
"Bok, stari prijatelju."
Moj je život sada mnogo bolji.
Ali osjetim li ikada da mi je potreban podsjetnik...
Najljepša hvala.
...na to koliko su stvari bile loše,
srećom, imam ovo.
Ovo je intervju koji sam dao časopisu GQ
i kojeg se apsolutno ne sjećam.
Jeste li ikad nadrogirani vodili razgovor kojeg se poslije niste sjećali?
Je li to bio jako dug intervju?
Dao sam ga 15. prosinca 2020.
Moja intervencija bila je 18. prosinca
Dakle, poslije, što je loše.
Vjerojatno me novinar nazvao i rekao:
"Hej, želio bih te intervjuirati." A ja sam uzimao mnogo kokaina.
Ne znam znate li kako kokain djeluje,
ali to je sjajna vijest.
Podijelit ću s vama nekoliko najboljih trenutaka
iz tog intervjua kojeg se ne sjećam.
Počet ću rečenicom iz uvoda koja ide ovako:
"GQ je nazvao komičara kako bi razgovarali o raznim temama."
Prvo pitanje. "GQ: Što radiš danas?"
"Mulaney: Prošao sam pokraj
najukletije zgrade u New Yorku."
"GQ: Ajme!
Gdje je to?"
"Mulaney: Trgovina koja prodaje usisivače,
nalazi se u 14. ulici, između križanja s Petom i Šestom, bivši pansion.
Zaboga, ta je kuća nevjerojatno ukleta.
Kažem vam, kao u Poltergeistu."
"GQ: Dobro.
Je li te prošla jeza ili si osjetio loše vibre?"
"Mulaney: Više ne osjećam loše vibre.
Kad sam prvi put prošao kraj nje, znao sam što je.
Možda sam lažirao loše vibre."
Što?
Što je mislio time?
Usput, imaju urednike. Mogli su mi pomoći.
Kad sam prvi put prošao kraj nje, znao sam što je.
Možda sam lažirao loše vibre."
Iako sam jedanput prošao kraj uklete kuće u L. A.-u,
ali nisam to znao.
Samo sam pomislio: 'Kakva je ovo kuća?'
A onda sam polako shvatio da mi se ne sviđa.
Polako sam otišao odande sa psom.
A onda sam saznao da je to kuća ubojstava Los Feliz.
I da ta kuća ima užasnu povijest.
Da, to je jedan jedini put
da sam iz čista mira osjetio jezu zbog utvara i duhova
i onda saznao da sam imao pravo."
Ne.
Više mi nisu postavili nijedno pitanje u vezi s tim.
I dalje odgovaram na pitanje
"Što si radio danas?"
Također, presretan sam što sam upotrijebio riječ "utvare".
Kad je inače možete reći?
Sljedeće pitanje, "GQ:
Kakva ti je ova godina u kreativnom smislu?
Jer prošle je godine izašao
The Sack Lunch Bunch,
jedan od tvojih najvećih kreativnih rizika, koji se ipak isplatio.
Što je ove godine utjecalo na tvoj kreativni proces?"
"Mulaney: Ako si čuo kako je pala žlica,
to je zato što jedem Froot Loops."
Fenomenalno.
Fenomenalan odgovor
na bilo koje pitanje.
Uvijek istaknite i otkrijte svaki zvuk u prostoriji.
To uopće ne odaje dojam da ste paranoični.
Sljedeće pitanje.
"GQ: Dok sam te gledao u emisiji Late Night sa Sethom Meyersom,
zapitao sam se bi li želio svoju emisiju."
"Mulaney: U redu. Dakle...
Imao sam dvije ideje za emisiju."
Usredotočimo se na ovu rečenicu.
"Imao sam dvije ideje za emisiju."
"Kad kažem ideje, hoću reći da sam o njima razmišljao sâm u sobi.
Jedna je bila da intervjuiram ljude koji rade nešto meni zanimljivo.
Pritom ne mislim na to da bih ih posjećivao na poslu.
Razgovarali bismo u studiju.
Oni bi došli u studio. Imali bismo bend i sve."
Zastanimo ovdje.
Da sažmemo.
Imao sam dvije ideje za emisiju.
Prva je bila da imam emisiju.
"Druga je bila da imam emisiju koja će ugošćavati samo starije osobe.
No to sada ne bih, s obzirom na rizike.
Ali mislio sam da bi bilo sjajno razgovarati s njima,
posebice ako im ne smeta
razgovarati o tome što im se bliži kraj."
Sljedeće pitanje.
"GQ: Kad smo kod televizije,
imao si onu humorističnu seriju koja nije zaživjela, ali to je bilo davno.
Živimo u vremenu gdje televizijske mreže i razne internetske platforme
daju tvorcima sadržaja više prostora da rade ono što žele.
S obzirom na to, bi li pokušao opet?"
"Mulaney: Govoriš li o seriji s više kamera koja se snima pred publikom,
onakvoj kakvu sam imao?"
"GQ: Ne.
Ne nužno."
"Mulaney: Snimio bih istu seriju kakvu sam snimao i prije,
samo bih promijenio publiku."
Ovako završava.
"GQ: Mislim da smo u ovom razgovoru ustanovili
da u glavi imaš milijun ideja
koje bi svakako trebao realizirati."
"Mulaney: Ako ljudi budu izvukli taj zaključak iz ovoga, bit ću presretan."
"GQ: U redu.
Idem sada.
Ne želim ti oduzimati vrijeme za Froot Loops."
"Mulaney: O čemu govoriš?
Odavno sam ih pojeo."
Laku noć, Bostone. Najljepša vam hvala.
HVALA
SPASILI STE MI ŽIVOT
Prijevod titlova: Davor Levak, Ivan Fremec