Downloaded from YTS.MX
Posledních pár let jsem na sobě hodně pracoval.
Official YIFY movies site: YTS.MX
A došlo mi, že budu v pohodě, když budu mít neustálou pozornost.
Ano. Mám rád pozornost.
Vždycky jsem chtěl pozornost.
Když jsem byl malý kluk, neměl jsem dost pozornosti.
Byl jsem třetí ze čtyř dětí.
Mám staršího bratra a starší sestru.
Když mi byli tři, vzali mě stranou,
a řekli mi, že jsem byl adoptovaný.
A že moje vlastní matka byla zavražděna,
zabila ji Miss America.
Řekli mi: „Když se na to zeptáš mámy, rozčílí se.
Tak se jí neptej, jestli je to pravda, jestli ji nechceš rozčílit.“
A taky řekli: „Když se zeptáš táty, řekne, že lžeme.“
„Ale on lže.“
Měli to všechno vymyšlené.
A pro umocnění stresu, ve kterém jsem byl,
když mi byly tři roky,
jsem si myslel, že Miss America byla Socha svobody.
Bylo to v létě 1986.
V roce 1986, to léto 4. července,
prezidentem byl Reagan
a měl proslov před Sochou svobody.
Měl na sobě bílou košili, vítr foukal,
a on říkal: „Tahle dáma je skvělá dáma.“
A já seděl doma a říkal si: „Panebože.
Tohle je moc.
Nikdy nedosáhnu spravedlnosti pro mámu.“
Ve škole jsem vždycky chtěl pozornost
až přehnaně.
Opravdu nevím, jestli jste někdy měli takový pocit,
ale pamatujete si, když jste byli na základce,
a spolužák jednou přišel do školy a řekl,
že mu umřel prarodič?
A dostalo se mu obrovské pozornosti.
Učitel řekl: „Aaronův dědeček umřel“,
a on odpověděl: „To je pravda.“
A my jsme řekli: „Aarone.“
A on byl celebritou dne.
Zeptal se: „Můžu si sednout na polštář během čtení?“
A my všichni: „Jasně, ubožáčku. Sedni si tam.“
Zapomeneme, že máme zalaminovaný rozpis,
kdy kdo má na polštáři sedět,
a všichni trpělivě čekáme, až přijde náš den.
A zapomeneme i na to, že tam polštář máme, aby nás učil trpělivosti.
Prostě jsi předběhl ve frontě.
Všimli jste si někdy, jak moc pozornosti se dostává dítěti, kterému umřel děda?
A taky jste někdy,
jako já,
doufali?
Nebo se možná
modlili?
„Prosím, ať mi umře děda, abych taky měl pozornost.“
Já ano. Já si to přál.
A někteří z vás taky.
Vím, že ano, protože jste se začali smát
hned na začátku vtipu.
Pokud jste si to přáli, nemějte výčitky.
Ano, je to hodně temná vzpomínka.
Ale byli jste jen malé děti.
Byli jste malí,
tak jste nejspíš ještě měli čtyři prarodiče.
To je hodně prarodičů.
Je to příliš?
Nevím, ptám se.
Zatraceně, neříkám,
že se modlíte, aby umřel jeden z těch důležitých.
Nechcete zabít mámu své mámy, příliš dobrý vztah.
A nechcete zabít tátu svého táty, protože pak by se táta choval divně.
Myslíte si, že je váš táta divný?
Počkejte, až mu umře táta.
To teprve bude dobrodružství.
Bude chtít víc fotek celé rodiny a bude na nich ještě víc naštvaný.
„Můžeme zkusit fotku, kde budu vypadat dobře?“
A my na to: „Nedaří se mu moc dobře.“
Nechcete zabít ty důležité.
Ale mohli byste zabít
jednoho z méně důležitých.
Víte koho.
Víte,
že byste mohli zabít tátovu mámu.
Kdo vůbec zná tátovu mámu?
Neodvádí moc dobrou práci.
Zeptejte se své mámy, jestli si myslí,
že tátova máma odvádí dobrou práci
a zaslouží si žít.
Jistě, že ne.
Je to nerudná stará paní.
Nikdy pro nikoho nic neudělala.
Ale teď by mohla.
Mohla by umřít
mezi zářím a květnem.
To by šlo, Bostone.
Když jsem byl na základce, babička umřela v létě!
Bylo to k ničemu.
Nemůžeš do školy přijít na začátku září
a mluvit o tom, že ti babička umřela 17. července.
„Už bys z toho měl být venku. Pryč z polštáře!“
Omlouvám se, že jsem začal na tak temné notě.
Ale nechtěl jsem začít moc zvesela.
Mám za sebou pár divných let.
Vy za sebou máte pár divných let.
Nechtěl jsem nic předstírat.
Říkat: „Hej, Bostone, je čas se smát!“
Usmějte se
Sundejte masky
Víte, co myslím
Byli jsme v karanténě
Byli jsme na léčení Rozvedli jsem se
A teď máme jinou reputaci
Nikdo neví, co si má myslet
Všichni mají rádi Bo Burnhama
Protože dělá míň problémů
Oblíbenost je vězení
Takže takhle můžeme začít.
Děkuji. To jsem napsal.
Než začnu.
Mladý muži ve třetí řadě.
- Jak se jmenuješ? - Henry.
Henry? Dobře, Henry. Kolik ti je let?
11. Skvělé.
Nebudeš během představení vyrušovat.
Henry.
Ale ne.
Henry, víš, nechci říct,
víš, kdo jsem,
ale víš, kdo jsem,
nebo jen chůva odřekla a najednou jsi byl tady?
Víš, kdo jsem? Viděl jsi už někdy moje představení?
- Ano. - Dobře.
Děkuji, že jsi přišel.
Takže.
Takže,
o čem dneska večer mluvím,
co jsem dělal nedávno,
nikdy o tom nemluvím, Henry.
Neříkám to výslovně, ale neříkej to.
Dobře?
Neříkej to.
Jsi v šesté třídě?
- V páté. - V páté.
Dobře.
Dobře, Henry, už jsi viděl moje představení.
Teď mám trochu jiný náboj.
Když jsem byl mladší, přišel bych na jeviště a dělal: „Hej“.
Zajímalo by mě, čím to bylo.
Ty roky jsou pryč.
S tím jsem skončil.
Dobře.
Stalo se tohle.
Symfonický orchestr Boston
18. prosince 2020.
Henry, právě začínaly vánoční prázdniny,
byls ve třetí třídě.
Já se zatím poflakoval v New Yorku
a moc se mi nedařilo.
Divočina.
Ten večer, 18. prosince 2020
jsem byl pozvaný ke kamarádovi na večeři.
Zajímavé, že?
Ne.
Když jsem tam dorazil, byl to trik.
Nebyla tam žádná večeře.
Byla to intervence.
Moje.
Moje intervence
jsou moje úplně nejneoblíbenější.
Když jsem přišel na svou intervenci,
hned jsem věděl, že to byla intervence.
Uvědomíš si, jak velký problém s drogami máš,
když po otevření dveří uvidíš lidi,
a první, co tě napadne, je:
„To je asi intervence kvůli mým drogám.
Proč by jinak byli lidi za dveřmi?“
Tak jsem přemýšlel, když jsem vcházel na svoji intervenci.
„Jdu na večeři s kámošem ze střední!
Jdu na večeři s kámošem ze střední!
Co tu dělá Seth Meyers?
Sakra!“
Taky jsem šel pozdě o dvě hodiny.
Nevěděl jsem, že na mě čekají.
Chtěl bych to vědět.
Přišel bych pozdě o milion hodin.
Kvůli dvouhodinovému zpoždění na mě
byli všichni naštvaní ještě víc.
Říkali: „Navíc jdeš pozdě.“
„Jestli jste chtěli, abych přišel včas,
měli jste mi napsat, že máte kokain.“
Byl bych tam o půl hodiny dřív a pomohl bych.
Měl jsem dvouhodinové zpoždění, protože jsem měl důležité pochůzky.
Za prvé, šel jsem do bytu svého drogového dealera.
Stydím se přiznat, že jsem tam šel koupit drogy.
Musel jsem mu zaplatit v hotovosti, dal jsem mu balík hotovosti
za drogy, co jsem koupil dřív,
protože jsem na Venmo vyčerpal limit.
Věděli jste, že to jde?
Můžete vyčerpat Venmo každý týden.
Když už vás tu mám,
dovolte mi říct něco o Venmo
jménem komunity drogově závislých.
Venmo je pro drogové obchody.
Proto tu bylo.
Nikdo v našem drogovém světě nemá ponětí,
na co vy, civilisté,
používáte tuhle aplikaci
s vašimi veřejnými transakcemi.
Jste na trhu z roku 1555?
Poslouchejte.
Koukněte na mě.
Prodávám tlustou husu za deset ředkví. Nechte si to pro sebe.
Druhá pochůzka mě fakt pobavila.
Večeře měla být v 19:00,
Šel jsem se nechat ostříhat
v 19:00.
A upřímně jsem věřil, že to stihnu oboje.
Šel jsem na noční stříhání
do Saturday Night Live,
což je televizní show, není to noční holičství.
Ale mají oddělení vlasů, že?
Pořád jsem měl jmenovku z doby, kdy jsem tam dělal.
Takže v 19:00
jsem byl zfetovaný kokainem
a šel jsem do osmého patra v Rockefellerově Centru 30,
vešel jsem do vlasového oddělení, které vyhrálo cenu Emmy,
a řekl: „Ostříháte mě?“
A oni řekli: „Johne, tento týden nemáš show.“
A já řekl: „Ostříháte mě?“
Víte, jak drogově závislý vejde
do vaší kanceláře a chce ostříhat,
a vy: „Bude rychlejší ho ostříhat.“
A to se stalo.
Přišel jsem na mou intervenci o dvě hodiny později.
Kámoši říkali, že takhle jsem to řekl.
„Dobře.“
Právě jsem byl v bytě svého dealera,
takže jsem zařval:
„Než začneme, můžu na záchod?“
A oni řekli že ne. A já jsem řekl...
A potom paní přes intervenci, kterou najali,
přišla ke mě a řekla: „Ahoj.“
A já řekl: „Špatná energie!“
A vešel jsem na intervenci.
Všichni, co tam byli,
se o mě opravdu báli.
Báli se o mou fyzickou pohodu.
Ale já jsem na tom dobře, jsem štíhlý díky kokainu, čerstvě ostříhaný.
Oni byli všichni v karanténě devět měsíců.
Vypadali strašně.
Byl jsem na své intervenci nejhezčí,
zdaleka nejhezčí.
Všichni vypadali jako Jerry Garcia.
Vejdu do místnosti
a šest mých přátel sedí osobně v New Yorku.
A šest mých přátel se připojilo přes Zoom z Los Angeles.
Myslíte si: „Kdybych to byl já,
řekl bych si, že když se o mě tak bojí,
proč taky nepřiletěli?“
Nebojte se.
Několikrát jsem to řekl.
Řekl jsem to mockrát během toho večera.
Paní říká:
„Tady se posaďte.“
Měl jsem speciální židli.
Protože jsem byl v centru dění.
A už si sedám, když slyším kamaráda, jak říká:
„Myslel jsem, že na něj skočí.“
„Myslel jsi, že co?“
„Víš, jako v Intervenci.
Že na tebe skočí.“
„To je Chytání predátora.
Jsi zklamaný, že se to nestalo?“
Pokračuje: „Jo, jsem trochu zklamaný.“
Sednu si do židle a koukám na ty krysy.
Hele.
Ukončeme to teď a tady. Nechci být divný.
Byla to intervence plná hvězd.
Dobrá skupina.
Jak jsem byl naštvaný, když jsem přišel,
říkal jsem si: „To je dobrá sestava.
Svým způsobem je to lichotivé.“
Bylo to, jako by říkali: „Jsme svět“ alternativních komiků
nad čtyřicet.
Všichni komici.
Ale nikdo neřekl nic vtipného
za celý večer.
Než jsem tam přišel, navzájem si slíbili,
že nebudou vtipkovat.
Začínal jsem být psychotický.
Sedím na strašné židli,
kokain vyprchává.
Nikdo mě nenechá jít do koupelny pro refil.
A nejvtipnější lidi na světě na mě zírají
a nechtějí vtipkovat.
Bylo to k zbláznění.
Fred Armisen byl vážný.
Víte, jak je to odporné?
Nehrál žádnou postavu ani hlas. Říkal:
„Johne, fakt mě znepokojuje, čím procházíš.“
A já říkal: „Dál.“
Mimochodem, po celou dobu intervence
jsem měl předsevzetí, že nepůjdu na léčení, že neprohraju.
Měl jsem plán vyvést vedoucí paní z rovnováhy.
Mohl bych ostatní přimět, aby zpochybnili její autoritu,
a celé by se to rozpadlo jako domeček z karet.
Doufal jsem, že si konečně
uvědomí: „Nevím, ten sestřih, ta sebedůvěra.
Uděláme z něj vedoucího a pošleme na léčení tu dámu.“
V jednu chvíli jsem stál u okna a kouřil jednu cigaretu za druhou,
v prosinci v New Yorku. Tak, jak by to dělal střízlivý.
Podíval jsem se na ni a řekl: „Jste na mě připravená?“
A ona řekla: „Ano. Ale všichni říkají, že jste moc hodný.“
Nevěřím jí.
V jeden moment jsem vhodil granát:
„Půjdu na léčení,
když vy všichni přestanete pít a kouřit trávu.“
V místnosti to zašumělo.
Nick Kroll zakřičel: „Johnny, o tom to není.“
Je frustrující,
když tě intervenují lidi, kteří sami mají problém.
Jako by ti někdo psal textovku,
ale ta textovka přijde z jejich emailu.
A ty říkáš: „Chápu, o co jde,
ale vy se musíte dát dohromady.
Nenávidím to. Jméno na iCloudu?
Proč mi píšete? Takhle mi nepište. Je to hloupé.“
Debata se rozjela. Původní vlákno
s tvým jménem je takhle uložené
a teď začínají nové ohavnosti malými písmeny.
Tolik písmenek, že se tam ani nevejdou.
A oni dál píšou a pořád to chodí z jejich emailu.
„Moje textovky taky chodí z mého emailu?
Divné.“
„Moje textovky pořád chodí z emailu?
Divné.“
Posílají FaceTime z emailové adresy!
Voláš z dětského iPadu?
Celý večer jsem se choval jako hovado. Vidím to.
Ale byl jsem na ně naštvaný.
Byl jsem tak naštvaný ten večer.
Oklamali mě.
Celá ta intervence byl jen špatný vtip.
Vystřelili si ze mě. Chtěli mi říct, co mám dělat se životem,
chtěli mě kontrolovat.
Posílali mě pryč na léčení na měsíce.
Byl jsem bezmocný. Byl jsem naštvaný.
Dnes večer stojím tady,
26. února 2023.
Nejhorší období v roce.
Jsem tu s vámi skvělými lidmi a jedním z našich nejlepších páťáků.
To, že jsem v téhle show...
Jsem vděčný všem, kdo přišli na mou intervenci.
Konfrontovali mě s realitou a nepochybně mi zachránili život.
Dobře. To stačí.
Nevstávejte kvůli nim.
Už jsem jim poděkoval.
Všichni věděli,
že dělají dobrou věc.
Často to připomínají.
Ale taky
jsem na ně naštvaný.
Jsem vděčný. Opravdu vděčný.
A chtěl bych cítit jenom tuhle emoci, ale necítím.
Cítím dvě emoce.
Pořád jsem naštvaný.
Protože, dobře.
Víte, jaké to je,
když vám 12 lidí zachrání život?
To je moc lidí.
Mohli to udělat ve čtyřech.
Mohli to zmenšit o osm.
Místo toho po zbytek mého života
je to 12 různých lidí,
když s nimi večeřím, musím říkat:
„Ne, já zaplatím. No tak.
No tak. Vážně.
Zachránils mi život.
Přes Zoom.“
Jestli jste někdy byli na léčení,
tak to nejspíš víte,
ale tam si s sebou nesmíte vzít drogy.
Nevím, jestli si vybavíte moji první pochůzku
před mou intervencí,
ale když jsem z intervence odešel na léčení,
měl jsem u sebe hodně drog.
Tehdy jsem byl závislý na kokainu,
Adderallu, Xanaxu, Klonopinu
a Percocetu.
Providence speciál.
Providence na Rhode Island.
Nedaleko odsud je město,
a to je jako velký vtip.
Velmi hloupé místo.
Musím na léčení. Mám svou vlastní zásobu,
platíčko Adderallu,
platíčko Xanaxu,
3 g kokainu,
a 2000 dolarů v hotovosti.
Měl jsem na ten víkend jiné plány.
Takže jdu na léčení ve čtyři ráno
a přijdu na příjem.
A na příjmu mi paní říká: „Máte u sebe nějaké drogy?“
A já řekl: „Ne, nemám.
Mohl bych si odskočit?“
Chytí mě dva chlápci. Sundají mi kabát,
šacují mi kapsy.
Otevřeli vnitřní kapsu na zip.
„Jak přišli na tu vnitřní kapsu?
Ta kapsa unikla všem lidem v mém životě.“
Sáhnou do ní.
Vytáhnou prášky, peníze a 2 g kokainu.
Pamatujete, že jsem měl 3?
Šňupnul jsem si v autě.
A šňupnul jsem si
na záchodě na benzince,
na jedné z těch přebalovacích stanic.
Co?
K tomu jsou určené.
Myslíte si, že dáte dítě
do té pasti na myši?
Gangy je mají podepsané.
Jsou na šňupání kokainu.
A když jsi na kokainu závislý, vidíš svět očima povrchů.
Sáhnou do té kapsy. Vytáhnou prášky
a kokain a hotovost a zírají na mě.
A já řekl: „Tyhle staré zimní kabáty.“
Znáte ten fenomén.
Když procházíte kapsy
a hele: „5000 a osm porcí?
To je z koledy.
Tyhle staré zimní kabáty.“
Potom mi vezmou prášky na předpis.
Můj předpis.
Nejsou to nelegální prášky koupené na ulici.
Jsou to prášky na předpis na moje jméno.
A oni mi je vzali
jenom proto, že mi je nikdy neměli předepsat.
Ale kolik jsem jich jen měl.
Kolik úsilí jsem tomu věnoval.
Víte, jak těžké je přimět doktora,
aby vám předepsal prášky, které nepotřebujete?
Není to těžké.
Je to jednoduché.
Takhle jsem to dělal já, ale vy to nedělejte.
Ale kdybyste to udělali, fungovalo by to.
Jděte na web Najdi lékaře.
Najděte doktory s vaším PSČ.
Bude tam spousta výsledků.
Čím nižší hodnocení, tím lépe.
Nemusíte hledat dlouho.
Najdete doktora ve vaší oblasti
s nejnižším počtem hvězd.
Takový člověk potřebuje vaši transakci.
Je to špatný doktor?
Ne.
Je to ten nejlepší doktor.
Kámo.
Přijdeš tam
a je to jako Captain Phillips.
Můžeš říct: „Hele, teď jsem doktor já.“
Můžeš použít jeho počítač.
Zkouknout zprávy na Yahoo.
Měl jsem doktora v New Yorku, který mi prostě předepsal léky.
Doktor Michael.
Bez příjmení.
Nechráním jeho identitu.
Nikdy mi příjmení neřekl.
Už před pandemií
pracoval doktor Michael ze svého bytu na Druhé Avenue.
Je to divné.
Jdu za doktorem Michaelem,
zaklepu na dveře a on vždycky řekne tohle:
„Moje žena Minerva spí.“
On je fakt paranoidní. Ale neříká:
„Tak mluvte potichu.“
Bylo to, jako by říkal: „Právě jsem zabil svou ženu Minervu.“
A pak jdeme do kuchyňky.
Říkat tomu kuchyň by bylo přehánění.
A povídáme si.
Říkám: „Chci Klonopin.“
A on na to: „Dobře.“
A napíše to do bločku,
odtrhne a řekne: „Na co to je?“
A já řeknu: „Mám úzkost.“
A on na to: „Pak ho potřebujete.“
A potom doktor Michael vždycky řekne:
„Chcete očkování proti chřipce?“
Chtěl být jako opravdový doktor.
A já řeknu: „Ne, Michaeli,
už jste mě očkoval tento měsíc dvakrát.
Je to k zbláznění.
Cítím se nemocný.“
A on řekne: „Chcete injekci B12?
Chcete vitamínovou injekci?“
Vždycky mi chtěl dát nějakou injekci,
protože to byla jeho úchylka.
Chlápek jménem doktor Michael,
který pracuje z bytu, musí mít nějakou úchylku.
Michaelova úchylka byla, že chtěl,
aby si kluci sundali v jeho bytě košili.
Není vám to příjemné, ale mně už je to jedno.
A když tenhle příběh končí tak, že řeknu:
„Rozhodně ne,“
budete zklamaní.
Takže jsme hráli takovou hru.
Já si vyhrnu rukáv
a Michael přijde s injekční stříkačkou a řekne:
„Potřebuji, abyste si sundal košili úplně.“
A já řeknu: „30 Klonopinů, dvakrát prosím.“
A potom to obtěžování přestalo,
abych byl fér. Taková malá úchylka.
Jen chtěl, aby si kluci sundali košili.
Anebo bylo něco na mě bez košile,
co zastavilo jeho obtěžování.
Tenhle příběh má dvě ponaučení.
Jedno už víte.
Nevěděli jste.
A druhé je následující.
Měli byste se nechat očkovat a dát si posilovací dávku a tak.
Ale když si myslíte:
„Důvěřujte lékařům.“
Kdykoli slyšíte někoho říct: „Důvěřujte lékařům,“ pamatujte,
že někde v kuchyňce
sedí doktor Michael.
A když je tak důvěryhodný,
proč Minerva pořád spí?
Takže mi vzali předepsané prášky.
Vezmou mi prášky.
Byly čtyři hodiny ráno,
když jsem přišel na léčení.
Posuneme se o 12 hodin dál,
je 16 hodin ten samý den.
Jsem v nemocničním pokoji v léčebně pro závislé.
Byl jsem na detoxu čtyři nebo pět dní, než jsem se dostal sem,
kvůli tomu všemu v mém těle. Jsem v nemocničním pokoji.
V tuhle chvíli jsem na léčení 12 hodin.
Během toho času jsem nespal.
A celková doba, kdy jsem vzhůru,
je právě 50 hodin.
Doktoři mi dávají medikamenty, aby mě uklidnili.
Ale v tomhle období mého života byla moje odolnost vůči sedativům nadlidská.
Bylo jedno, co mi dali, nemohli mě uspat.
Jsem jako velký Rasputin, nedostanou mě na kolena.
A potom přijde dobrý doktor
do mého nemocničního pokoje.
Jestli jste viděli jen doktora Michaela
v posledních několika letech,
dobrý, poctivý doktor vypadá hrozivě.
Vypadá jako vymítač ďábla.
Vejde dovnitř a říká: „Jsem doktor Henry Fortescue.“
A já na to: „Ne. Dvě jména.
Ne.
Hej.
Mám si sundat košili?
Líbí se vám to?
Tohle se vám líbí?
Co jste za doktora?
Je vaše žena mrtvá?“
Křičím na tohodle doktora.
Říkám: „Kde je můj Klonopin?“
„Nemůžeme vám dát Klonopin.“
„Proč ne?“
„Jsme léčebna.
Nemůžu vám podat narkotika druhého stupně
podle zákonů Pensylvanie.“
A já řekl:
„Zákony Pensylvanie?
A co když půjdu do lékárny v New Jersey?“
Myslel jsem,
že mluví o problému,
ve kterém jsme oba uvízli.
Jako kdyby říkal: „Rád bych vám dal tyhle prášky.
Jste skvělý mladý muž,
pobíháte tu v nemocniční košili
a teniskách New Balance už 12 hodin.
Ale jsou to ty otravné zákony Pensylvanie.
„Doktore, co když zajdeme do lékárny v New Jersey?“
„Bože, na to nikdy nikdo nepomyslel.
Jste první drogově závislý, který má plán.
Jdeme do auta.
Jste připravený, abyste odsud vypadl.“
To bylo v 16 hodin.
O tři hodiny později, v 19 hodin, jsem konečně usnul.
Dali mi dost téhle drogy zvané Librium, a já usnul.
Dali mi do pokoje sestřičku,
aby hlídala, že spím,
protože jsem dělal problémy.
Nevím, proč se vlastně tolik báli.
Možná to bylo, když jsem řekl:
„Budu předstírat, že spím.
A pak si budete myslet, že spím a odejdete,
a já z téhle léčebny uteču.“
Řekl jsem to dvakrát nahlas
dvěma různým pomocníkům,
a to je trochu namíchlo
Ale teď spím. Spím jako dřevo.
V místnosti mám sestřičku, aby hlídala, že spím.
Sedí na židli u nočního stolku. Já spím v posteli.
Můj telefon je na nočním stolku vedle ní.
Právě teď, kolem sedmé hodiny,
mi zavolá dobrý přítel Pete Davidson.
Pete. Ano, ten. Pete
nebyl na mojí intervenci, protože ten večer cestoval,
ale teď přistál. Jsem na léčení a on má obavy.
Takže volá.
Zajímavá věc o Peteovi.
Pořád si mění telefonní číslo.
Nevím proč. Prostě to tak má.
Každých šest týdnů dostanu od Petea zprávu:
„Ahoj, tady Pete. Nové číslo.“
A já: „Pošli fotku jako důkaz.“
A on pošle fotku.
A já si ho uložím.
Dlouho jsem si ho ukládal pod jménem Pete Davidson.
Jednu dobu jsem měl v telefonu devět Peteů Davidsonů.
A to je příliš mnoho Peteů Davidsonů.
Takže
jsem ho začal ukládat pod falešnými jmény slavných lidí,
aby to bylo zajímavější.
Nějaký čas jsem ho měl uloženého jako Rodneyho Dangerfielda.
Ten týden, co jsem šel na léčení,
jsem ho měl uloženého jako Al Pacina.
Takže spím v posteli.
Sestřička mě hlídá.
Můj telefon je vedle sestřičky.
A Pete Davidson volá,
a volá znovu a znovu.
Ale co sestřička vidí na telefonu,
je, že tenhle pacient v bezvědomí
má ne jeden,
ne dva,
ale pět zmeškaných hovorů
od držitele Oscara
Al Pacina.
A ona mě krucinál vzbudí.
Nedivím se jí.
Taky bych byl zvědavý.
Ona je vzhůru, já jsem vzhůru, třese se mnou a říká:
„Někdo vám volá.“
Byl jsem tak grogy, úplně...
Přetočím se. Jsem úplně vyřízený. Podívám se na telefon.
A vidím: „Volá Al Pacino.“
Vím, že ve skutečnosti volá Pete Davidson.
Ale to té sestře neřeknu.
A hovor přijmu.
Řeknu: „Prosím?“
„Víš, kámo,
zas tak dobře na tom nejsem.
Tebe nikdo obviňovat nebude.“
Takže...
Ten konec jsem řekl, protože někdo vykládal,
že jsme spolu brali drogy kvůli tomu,
že on má tetování,
ale já ne.
Určitě spolu v něčem jedem.
S Petem jsem nikdy drogy nebral.
Vždycky mě ve střízlivění podporoval.
Takže o tomhle se bavím s Petem.
Ale ta sestra si myslí něco jiného...
A dodnes mě to baví.
„Haló...“
„Johnny!
Tady Al.
Ty kluku ušatá.
Slyšel jsem, že jsi na odvykačce.
Jak se vede, kámo?“
„Víš, kámo.
Zas tak dobře na tom nejsem.“
„Ty můj malý chudáčku.
Důvod, proč ti už popáté volám...
Myslím, že lidi budou mít řeči.
Mám takové podezření,
že až se americká veřejnost dozví o drogové recidivě Johna Mulaneyho,
logicky je napadne
jeden jediný viník.
A tím jsem já!
Devětasedmdesátiletý
držitel Oscara
Al Pacino!
Pacino z italštiny.
‚Pa‘ znamená taťka
a ‚chino‘ znamená khaki kalhoty.
Budou obviňovat Taťku khaki kalhoty.
Tento text byl kompromitován.“
Na léčení jsem byl dva měsíce. Od 18. prosince do 20. února.
Byl jsem tam šestého ledna během útoku na Kapitol.
Kdybych byl venku, nestalo by se to.
Protože bych to nedovolil.
Prostě bych to nedovolil.
Došlo snad k nějakému útoku, než jsem šel na léčení?
Ne.
Došlo k nějakému, co jsem venku?
Rozhodně ne.
Neodvážili by se.
Vědí, že Baby J je zpět.
Celou tu dobu, co jsem byl na léčení, bylo kvůli COVIDu vše zavřeno.
Takže jsme nevytáhli paty z budovy.
Ale údajně v jiných léčebnách vás berou na výlety.
Ta, kde jsem byl já, by vás normálně
vzali na farmu ke koním.
Je to časté. Jmenuje se to terapie s koňmi.
Zní to moc hezky. Ale co ten chudák kůň?
Narodí se a říká si: „Jednoho dne vyhraju Derby v Kentucky.“
A místo toho mu celý život feťáci říkají:
„Dobře.
Tak jo.
Hlazení tvých silných nohou mi dodává kuráž.
Jestli ti zvednu kopyto, jsem připraven bydlet sám.“
Když jsem šel na léčení poprvé, jedna z mých největších obav byla,
že mě všichni poznají.
Postupem času
jsem dostal nový strach.
Nepřeháním, abych byl zábavný.
Ani jeden člověk...
Vůbec nikdo nevěděl, kdo jsem.
Málem jsem z toho zešílel.
Tohle neopakujte.
V novinách psali,
že jsem na léčení a já to schválně nechal na stole.
Říkal jsem: „Panečku, jsou tu noviny.
Pojďte sem, vy smažky.
Co tam asi píšou.“
Než mi došlo, že mě tady nikdo nezná,
chodil jsem do uvítací skupiny.
Přecházel jsem z detoxikačního na mužské oddělení,
kde jsem měl pár měsíců být.
Měli tam takovou uvítací skupinu.
Než jsem tam šel, sám sobě jsem říkal:
„Buď skromný.“
Vejdu dovnitř, posadím se
a říkám: „Ahoj, jsem John M.“
A všichni na mě zírali, jestli čekám potlesk nebo co.
Jeden chlápek, Lenny, se kterým jsem se pak skamarádil,
se mě ptal: „Čím se živíš?“
A ostatní taky: „Čím se živíš?“
A já na to:
„Jsem stand-upový komik.“
A Lenny se ptá: „Tím se uživíš?“
„Se zeptej své dcery.
Nebo syna, pokud není sportovec.“
Všech synů se ptát nemůžete.
Druhý týden na léčení jsem měl průser.
Protože jsem si objednal Outback steak z Dámejídlo.
V tom městečku, kde jsem se léčil,
byly dvě věci.
Outback a léčebna.
Ale když jsem ten steak objednal, myslel jsem si,
že kurýr třeba neví, kde je léčebna.
Tak jsem mu dal adresu léčebny jako by to bylo moje bydliště.
A do poznámek jsem napsal:
„Nezastavujte u té velké budovy.
Jeďte nahoru k ubytovně a venku uvidíte nadšeného
38letého muže v županu.“
Jídlo dorazí, ale hlídka léčebny to zabaví.
Zavolá si mě do kanceláře
a říká: „Tohle není prdel. Máte průser.“
Já na to: „Je to jen steak.“
A on: „Co když je to jen zkouška nanečisto?“
„Jaká zkouška nanečisto?“
A on: „Tentokrát si objednáte jen steak,
zasmějeme se tomu a dovolíme vám to.“
„Co když mu ale dáte velké dýško,
takže při další objednávce mu řeknete: ‚Pamatuješ si mě?
Nechal jsem ti obrovské dýško.
Dám ti ještě víc peněz, když mi seženeš nějaké drogy.‘“
A já na to: „To je úžasný nápad.“
V léčebně jsem tvrdě makal.
Dělal jsem, co mi řekli.
Hned první den mi můj výchovný poradce řekl,
abych napsal autobiografii mého užívání a závislosti na drogách.
Říkám: „Co tím myslíte?“
A on: „Sepište všechny životní mezníky, kdy jste bral drogy nebo pil.“
A já: „Myslíte nedávno nebo od svých šesti let?“
Zeptal se: „Začal jste pít v šesti?“
Řekl jsem, že ano. Tak mi dal další papír.
Alkohol jsem ochutnal v šesti letech.
Jistěže jsem si nedával Manhattan v baru.
Mohli jsme ochutnat pivo a víno.
Když jsme byli malí, táta řekl:
„V tomto domě k alkoholu přistupujeme po evropsku.“
K ničemu jinému jsme evropsky nepřistupovali.
Ve všem ostatním jsme byli typičtí Středozápaďáci.
Evropu nevyjímaje. „Tam určitě nepojedeme.“
Když mi bylo 13, každý víkend jsem byl opilý.
S kamarády jsme vyrazili do ulic Chicaga
na Lincolnovu třídu,
postávali jsme před obchody s alkoholem
a přesvědčovali dospělé, aby nám koupili alkohol.
Vždycky to bylo velké drama,
protože ve 13 jsme vypadali na devět.
Seděli jsme tam jak uličníci z knih Charlese Dickense.
„Prosím, pane.“
Někdy mi dávali peníze.
A já: „Ne, já dám peníze vám.
A vy mi tamhle koupíte pivo. V tom obchodě, kde nás
po celou dobu sleduje ta pokladní.“
V osmé třídě jsem kamarádům řekl:
„Měli bychom se ptát jen zamilovaných párů,
protože týpci nám budou chtít to pivo koupit,
aby se před holkou vytáhli.“
Nerozuměl jsem dynamice prvního rande dospělých.
Jak by ji měl odvézt domů a ona řekne:
„Víš,
zpočátku jsem si
tebou nebyla jistá, ale
když jsem tě viděla, jak kupuješ dvě basy Gambáčů
ze svých posledních drobáků
a krabicové víno tomu zvláštnímu klukovi,
napadlo mě: ‚Tohle je chlap do života.‘“
Drogy jsem začal brát ve 14 se svými
nejlepšími kamarády, Johnem a Johnem.
Nejsem to já. Opravdu existují.
Oba se jmenovali stejně.
John O'Brian, John McNulty a já.
Já jsem John Mulaney.
Pokud to nevíte, asi jste byli ve stejné léčebně.
Jednou,
když nám bylo 16, jsme já, John a John
v noci na parkovišti kouřili trávu.
Byli jsme zkouření. Z ničeho nic se objevilo policejní auto.
A my: „Do háje.“ Ten joint jsme vyhodili do kanálu
a všechnu trávu do příkopu.
Stejně nás zavolali
a museli jsme dát ruce na auto.
„Dejte ruce na kapotu.“
Všichni tři stojíme vedle sebe, ruce na kapotě.
Prvně šel ten policajt k Johnu O'Brianovi
a prohledal ho.
Ptal se: „Jak se jmenuješ?“
A on: „John.“
Pak jde k Johnu McNultymu.
Začne ho prohledávat.
„Jak se jmenuješ?“
A on: „John.“
Pak byla řada na mě.
Než mě prohledal,
zašeptal mi fo ucha:
„Opovaž se říct, že jsi taky John.“
„Venku se mi říká Baby J.“
Jedna z věcí, co se v léčebně dělá je, že si s poradcem
projdete svůj telefon.
Často musíte vymazat nebo blokovat
drogové dealery nebo jakákoliv podezřelá čísla.
Občas jim musíte zavolat a říct:
„Ahoj, vymažu a zablokuju si tvoje číslo.“
Aby se vás nesnažili kontaktovat.
Říká se tomu rozchod se svým dealerem.
Jednou jsem to s poradcem dělal,
procházím telefon
a první na řadě je můj hlavní dealer Arvin.
A já mu napsal:
„Ahoj, mažu si a blokuju tvoje číslo.
Už si od tebe nikdy drogy nekoupím.
Už jsem čistý.“
Nevěděl jsem, jak tu sms ukončit.
Tak jsem napsal: „Ale děkuji ti
za roky tvé inspirující profesionálnosti
a všechny ty probdělé noci.“
Zpráva odeslána.
Než jsem ho stihl vymazat, Arvin mi odepsal.
Píše: „Jsem na tebe tak hrdý, že se léčíš.“
A pak pokračuje:
„Víš, ty drogy jsem ti prodával,
protože jsem se o tebe bál
a nechtěl jsem, abys kupoval na ulicích něco horšího.“
Že?
A s tímhle chlapem se rozcházím?
Teď ho nemůžu vymazat. Odepíšu mu.
„Jsi tak laskavý.“
Píšu: „Kupoval jsi drogy jen proto, abys mi je prodal?“
On píše: „Jo.“
A já: „Prodával jsi drogy i jiným lidem?“
A on: „Ne.“
A já: „Je divné se teď ptát,
ale jsi drogový dealer?“
A on: „Ne, jsem malíř. Už jsme to probírali.“
Bostone, do dneška netuším,
jak jsem se s tím člověkem seznámil.
Tak jsem mu odepsal.
Napsal jsem:
„Jak k tomu došlo,
že jsi mi začal kupovat drogy?“
A on odepsal:
„Já nevím. Pořád dokola ses mě ptal.“
Ten příběh mám rád,
protože existuje spousta povídek o tom, jak drogoví dealeři
udělali z nevinných lidí drogově závislé.
Ale já jsem asi první narkoman,
který z nevinného muže
udělal drogového dealera.
Na to vemte jed.
V léčebně jsme často byli ve skupině.
Sedávali jsme a vyprávěli si,
jaké nejzoufalejší činy jsme k získání drog udělali.
A jeden z těch příběhů vám teď povím.
Abych vás trošku zasvětil.
V lednu roku 2020
jsem byl velmi závislý na kokainu.
Chtěl jsem přestat.
Místo abych zavolal drogovému poradci,
nebo jinému odborníkovi,
terapeutovi nebo doktorovi, nebo komukoliv v mém životě,
zavolal jsem svému účetnímu.
Řekl jsem: „Jsem závislý na kokainu.
Musíte mi přestat dávat peníze.
nedávejte mi žádnou hotovost.“
A on: „Proboha, to snad ne.“
A já: „Peníze mi můžete dát, když vám napíšu a v kopii bude můj doktor.
Takové je nové pravidlo.“
Zavěsil jsem.
Okamžitě to pravidlo nesnáším.
A já: „Jsou to moje peníze.
Ten hajzl chce, ať dávám do kopie e-mailu svého doktora?“
Místo toho, abych mu zavolal zpátky
a řekl: „To pravidlo už neplatí.“
Což jsem jako dospělý mohl udělat
a on pracuje pro mě.
Místo toho jsem příštích šest měsíců
strávil hledáním možností, jak sám sobě ukrást
své peníze.
V srpnu roku 2020 jsem byl hodně závislý.
Nutně jsem potřeboval kokain.
Došlo mi, že mám ještě jednu fungující kreditku.
Vymyslel jsem, že si koupím Rolexky
z mé kreditky
a do pěti minut
je dám do zástavy.
Umím dobře číst lidi.
Všechny vás ten plán ohromil.
A tak jednoho dne v srpnu roku 2020,
když venku byla skoro 40stupňová horka,
jsem vešel do prodejny Rolex na Madison Avenue na Manhattanu.
Vejdu dovnitř.
Všichni v oblecích.
A říkají: „Hodinky. Švýcarsko...“
Pohybují se jak mechanické loutky.
Vejdu tam.
Na sobě mám tenké džíny, dvakrát zahnuté u kotníků,
bílé Reebok tenisky, bílé ponožky, velmi dlouhé bílé tričko
a bílou kšiltovku.
V puse nikotinová žvýka.
Na zádech batoh JanSport narvaný nahoru až na lopatky.
Je mi 38 let.
Vejdu do obchodu
a jdu k první vitríně, kterou uvidím
a řeknu: „Tyhle. Zdravím!
Tyhle. Ty se mi líbí.
Chci tyto hodinky, prosím.“
Prodavač se na mě otočí. Kapesník v ruce
jako kouzelník.
A řekne:
„Vidím, že se vám líbí hodinky z růžového zlata.
Chcete se podívat i na jiné časomíry?“
A já: „Ne, nemám zájem o časomíry.
Jen o hodinky. Chci tyhle.
Jiné ne.
Vím o nich vše. Prosím, dejte mi ty hodinky.“
Otevře vitrínu, vytáhne ty hodinky.
Na takovou semišovou podložku.
A on: „Vyzkoušíte si je na zápěstí?“
A já: „Není čas. Není potřeba.
Nejsou pro mě.
Je to dárek pro bratra a jeho zápěstí znám dokonale.
Jako bratři sdílíte pokoj
a pořád si vidíte na zápěstí.
Vím, že mu budou sedět.“
A on: „Dárek pro bratra říkáte.
Povězte mi, jaké prsteny nosí váš bratr?“
A já: „Co?“
To je nějaká hádanka?
Nějaký test bělochů z Yaleovy univerzity?
„Co myslíte tím, jaké prsteny bratr nosí?“
A on: „Víte,
jestli váš bratr nosí prsteny z bílého nebo žlutého zlata,
asi byste neměl kupovat růžové zlato.
Jak asi víte, nikdy byste neměl kombinovat kovy.“
A já: „Zaprvé mě uráží, že říkáte, že to možná vím.
Vím to určitě, stejně tak jako další fakta.
Nikdy bych nemíchal,
nepoložil hliníkovou plechovku vedle konvice na čaj.
Nepoložil bych trumpetu na topení.
Možná jsem staromódní, ale věřím v přísnou segregaci.
Slyšíte dobře. Segregace kovů v domácnosti.
Zadruhé, bratr nenosí prsteny a nikdy nebude.
Nikdy. Nemá totiž prsty.
Má jen pahýl.
Místo ruky má pahýl.
Proto chci ty hodinky, rozumíte?
Ty hodinky budou ozdobou jeho pahýlu a když se mrkne
na tu odpornou věc, uvidí své krásné hodinky.
A bude myslet jen na štědrost svého bratříčka
a ne na tu strašnou nehodu s mixérem, která ho stála prsty.
Prodejte mi už ty hodinky.“
Pak vytáhne zelenou krabičku a vloží do ní hodinky.
Uvnitř je malé přáníčko.
Vytáhne plnící pero a začne psát něco,
co mi přišlo strašně dlouhé.
Říkám si: „Kristepane, on píše těm hodinkám poznámku?“
Ví, že je dám do zastavárny
a chce, aby bylo jasné, odkud jsou.
Všichni v tom obchodě vědí, že ty hodinky zastavím.
Myslí si, že jsem ubožák. Ale nejsem. Jsem bůh.
To se mi honí v hlavě.
Ten chlápek vytáhne stuhu a já: „Nechci dárkové balení.“
A on: „Říkal jste, že je to dárek.“
A já: „S bráchou takoví nejsme.
Nejsme nóbl. Jen mu to hodím domů.
Vyhodím ty hodinky do vzduchu.
A on je chytne svým pahýlem.
Nemůžu tam nakráčet s nějakou stuhou.
Jak by to brácha asi rozvázal? Svěřil jsem se vám.
Řekl jsem vám o jeho situaci a vy mi cpete tohle.
Jak čekáte, že to rozbalí? Jak?
Už mi to prodejte. Mám to na kokain.“
Protáhne mou kreditku terminálem.
Vrátí mi ji. Vytáhne nákupní tašku Rolex.
V tu chvíli si přehodím svůj batoh JanSport dopředu a otevřu ho.
A řeknu: „Není třeba.“
Dá mi krabičku s hodinkami do batohu.
Zavřu si batoh. Ještě ani nevyjdu ze dveří
a už vytahuju telefon a hledám:
„Kde okamžitě prodám v New Yorku hodinky?“
Vyjede mi místo s názvem „Prodej okamžitě hodinky v New Yorku.“
Myslím si: „Konečně mi v tomhle městě někdo rozumí.“
Zavolám tam a říkám:
„Zdravím. Mám Rolexky na prodej. Mohu dnes přijít?“
A ten týpek na to: „Ano, v kolik přijdete?“
A já: „Jsem dvě minuty od obchodu a sprintuju vaším směrem.
Za minutu jsem tam.“
A on: „Jsem jen na obědě.
Už taky běžím.“
Takže oba běžíme 47. ulicí.
Batoh mi lítá ze strany na stranu
jako poprsí staré dámy,
když hraje Tutovku.
Dorazíme k jeho podniku přímo nad výkupem diamantů.
Kancelář má nahoře, tak jdeme tam.
Pustí mě dovnitř skrz neprůstřelné dveře.
Viděli jste Drahokam.
Jdeme k němu do kanceláře, posadíme se a já musím změnit chování.
Sice celé dopoledne běsním,
ale teď potřebuju prodat hodinky.
Nemůžu vypadat zoufale.
Chci je prodat za dobrou cenu.
Takže musím zachovat klid.
Pomalu si sundám batoh,
odhalím dokonalý obrys potu z popruhů a na zádech.
Nabídne mi vodu, ale já hned odmítnu.
Nehledě na to, že se mi rty lepí na zuby.
Říkám: „Zdravím. Mám na prodej krásné hodinky.
S prodejem nespěchám.
Mám už je několik let.
Nikdy jsem je nenosil, takže jsou v perfektním stavu.“
A on: „Máte je několik let?“
A já: „To je pravda.“
On: „Proč je nenosíte?“
Řekl jsem: „Moc rád bych je nosil.
Ale jak vidíte, nosím prsteny...
ze žlutého a bílého zlata.
A jak oba víme...
kovy se nesmějí míchat.“
Chlápek otevírá krabici s Rolexkami, mrkne dovnitř, uvidí přáníčko,
kam psal ten chlap plnícím perem.
Podívá se na přání. A pak na mě. Znovu na přání.
„Ty hodinky máte několik let?“
A já: „Ehm.“
A on: „Tohle je dnešní datum.“
A já na to: „Správně.“
A zíral sem na něj
s veškerým šarmem, které v mém drogově zuboženém těle zbylo,
a doufal jsem, že nějak převrátím logiku,
aby obě tvrzení byla pravdivá.
Ty hodinky mám několik let.
A je to dnešní datum.
V tuto chvíli mu došlo, že podmínky obchodu určuje on.
Ty hodinky jsem koupil za 12 000 dolarů.
Než všichni začnete blbnout,
prosím, nezapomeňte, že hodinky ztrácí svou hodnotu
ve chvíli, kdy opustí prodejnu.
Koupil jsem je za 12 000 dolarů.
A on: „5 000 dolarů.“ A já: „Ne.“
A on: „6 000 dolarů.“ A já: „Ano.“
Vím, že mě soudíte.
Musíte si myslet, že jsem blbec.
Na něco se vás zeptám.
Řekněte mi lepší způsob,
jak vydělat 6 000 dolarů
během pěti minut
utracením pouhých 12 000 dolarů?
A...
během toho, kdy zpracováváte jak odporný,
marnotratný a nesympatický ten příběh je,
nezapomeňte,
že tenhle jsem vám ochoten říct.
Je zvláštní být vyléčeným závislákem.
Bylo divné být závislý, ale aspoň jsem byl na drogách.
Někdy je to divné. Cítím se skvěle.
Ale když jsem sám, jsem s osobu, která mě chtěla zabít.
Někdy projdu kolem zrcadla a říkám si: „Proboha, zase ten chlap.“
Může to být děsivý pocit.
Ale je to i bezva pocit.
Dodává mi to zvláštní druh sebevědomí.
Kdysi mě velice zajímalo, co si o mně myslí ostatní.
Nic jiného mě nezajímalo.
Jen to, co si o mně mysleli ostatní.
Ale teď už ne.
Protože můžu upřímně říct, že mi nikdo nemůže udělat nic horšího,
než to, co jsem si způsobil sám.
Zrušíte Johna Mulaneyho?
Já ho zabiju.
Málem jsem ho už zabil.
Byl jsem se synem v muzeu v Detroitu.
Vezl jsem ho v kočárku skrz velký sál,
kde byly malby Diega Rivery.
A vysvětloval jsem synovi Malcolmovi, tehdy mu bylo devět měsíců,
jak byl Diego Rivera skvělý, ale komunista.
Malcolm jen posílal polibky neživým předmětům
a přivíral oči, když se posral do pleny.
Nikdy před tím jsem mu sám na veřejném místě plenku neměnil.
Tak jsem zašel za tou paní v muzeu a ptám se:
„Kde můžu přebalit svého syna?“
A ona říká: „Na pánských záchodcích.“
Dobrá. Přijedu s ním na pánské toalety.
Vejdu tam a dívám se na zeď.
„Ahoj, starý příteli.“
Můj život je teď mnohonásobně lepší.
Pokud ale někdy budu potřebovat připomenout...
Mockrát děkuji.
...jak špatné to bylo,
mám naštěstí tohle.
Tohle je rozhovor, který jsem poskytl časopisu GQ,
na který si absolutně nevzpomínám.
Už jste někdy vedli rozhovor na drogách a druhý den o tom nevíte?
Byl to dlouhý rozhovor?
Tenhle rozhovor se konal 15. prosince roku 2020.
Moje léčba začala 18. prosince.
Škoda, že to bylo předtím.
Hádám, že mi reportér zavolal a řekl:
„Chtěl bych s vámi udělat rozhovor.“ A já měl v sobě hodně kokainu.
Nevím, jestli víte, jak kokain funguje,
ale to jsou skvělé zprávy.
Rád bych se podělil o pár zajímavostí z rozhovoru,
který si vůbec nepamatuju.
Počínaje větou v záhlaví, kde stálo:
„GQ telefonicky vyzpovídalo komika a výsledkem je rozsáhlý rozhovor.“
První otázka. GQ: „Co dneska podnikáte?“
Mulaney: „Prošel jsem kolem nejděsivější
budovy v celém New Yorku.“
GQ: „Aha.“
„Kde to je?“
Mulaney: „Je to obchod s vysavači
a je na 14. ulici mezi pátou a šestou třídou a kdysi to byl hotýlek.
Propána. Prý tam děsně straší.
Mám na mysli poltergeist.“
GQ: „Dobře.
Mrazilo vás v zádech nebo jste měl špatný pocit?“
Mulaney: „Už z toho žádné špatné pocity nemívám.
Myslím, že když jsem šel poprvé kolem, věděl jsem, o co jde.
Možná jsem špatný pocit jen předstíral.“
Co?
Co tím myslel?
Mimochodem mají editory. Mohli mi píchnout.
„Myslím, že když jsem šel poprvé kolem, věděl jsem, o co jde.
Možná jsem špatný pocit jen předstíral.
Kdysi jsem šel kolem strašidelného domu v Los Angeles,
netušíc, že tam straší.
Jen jsem byl zvědavý.
Ale pak se mi ten dům přestal hned líbit.
Odejdu odsud i se svým psem.
Pak jsem zjistil, že je to vražedný dům v Los Feliz.
Pak jsem zjistil, že má strašnou minulost.
Ano, tehdy jsem měl
plíživý pocit ghúlů a duchů všude kolem
a pak se zjistilo, že jsem měl pravdu.“
Ne.
Nepoložili mi žádnou další otázku.
Pořád odpovídám na:
„Co dnes podnikáte?“
Taky jsem sám sebe překvapil, že jsem použil slovo „ghúl“.
Kdo to kdy může použít?
Další otázka: „GQ.
Chci mluvit o tom, jaký byl pro vás letošní rok z hlediska kreativity.
Protože vloni touhle dobou
jste dokončil Partu svačinářů,
což byl asi váš největší kreativní risk, ale vyplatil se.
Jak probíhá váš tvůrčí proces letos?“
Mulaney: „Slyšel jste spadnout lžíci?
Dávám si totiž kukuřičné lupínky.“
Úžasné.
Úžasná odpověď
na jakoukoliv otázku ze života.
Vždy upozorněte a popište každý zvuk v místnosti.
Vůbec to nebude znít paranoidně.
Další otázka.
GQ: „Když jsem vás viděl v pořadu u Setha Meyerse, napadlo mě,
jestli byste někdy chtěl vlastní pořad?“
Mulaney: „Dobrá. Takže,
Jednou jsem měl dva nápady na pořad.“
Na chvíli se zastavme a oceňme tuto větu.
Jednou jsem měl dva nápady na pořad.“
„A nápady mám na mysli myšlenky v mém pokoji.
Jeden nápad byl dělat rozhovory s lidmi, kteří dělají něco, co mě zajímá.
A nemám na mysli, že jen sleduju, jak pracují.
Ne, bylo by to jako natáčení.
A oni by přišli a měli bychom tam kapelu a tak.“
Dobře, tady zastavíme.
Jen pro shrnutí.
„Jednou jsem měl dva nápady na pořad.
A první z nich je pořad.“
„Další nápad je pořad, kde budou jen staří lidé.
Což bych už teď vzhledem k rizikům neudělal.
Prostě by bylo skvělé si pokecat se starými lidmi,
hlavně když by chtěli hovořit
o sklonku jejich života.“
Další otázka.
GQ: „Když už jsme u televize,
měl jste ten sitkom, co nevyšel. Ale už je to dávno.
Jsme v době, kdy sítě a různé streamovací služby
poskytují tvůrcům zdánlivě více prostoru dělat pořady, jaké chtějí.
S ohledem na to, zkusil byste to znovu?“
Mulaney: „Máte na mysli tu situační komedii s více kamerami,
jak jsem ji stvořil já?“
GQ: „Ne.
Ne tak docela.“
Mulaney: „Udělal bych to stejné, co předtím
a jediná věc, kterou bych změnil, je publikum.“
A takhle to skončilo.
GQ: „Myslím, že jsme v tomto rozhovoru zjistili,
že vám v hlavě leží spousta různých nápadů,
které byste měl určitě uskutečnit.“
Mulaney: „Pokud si z toho lidé odnesou tohle, budu nadšený.“
GQ: „Dobrá.
Nechám vás už jít.
Nechci vám krást příliš mnoho času u pojídání kukuřičných lupínků.“
Mulaney: „O čem to mluvíte?
Dávno jsem je snědl.“
Dobrou noc, Bostone. A mockrát díky.
DĚKUJI VÁM
ZACHRÁNILI JSTE MI ŽIVOT
Překlad titulků: Vendula Bazalová, Marketa Macharackova,