Downloaded from YTS.MX
De sidste par år har jeg arbejdet meget med mig selv.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Og jeg har indset, at jeg har det fint, så længe jeg konstant får opmærksomhed.
Jeg elsker opmærksomhed.
Jeg har altid ønsket det.
Da jeg var barn, fik jeg ikke nok opmærksomhed.
Jeg var det tredje af fire børn.
Jeg har en storebror og en storesøster.
Da jeg var tre år gammel, trak de mig til side
og fortalte mig, jeg var adopteret.
Og at min rigtige mor var blevet myrdet...
...af Miss America.
De sagde: "Spørger du mor om det, bliver hun meget oprevet."
"Spørg hende ikke, om det er sandt, medmindre du vil gøre hende oprevet."
Og de sagde: "Spørger du far, vil han sige, at vi lyver."
"Men han lyver."
De tænkte på det hele.
Og for at forværre min stress,
da jeg var tre år gammel,
troede jeg, at Miss America var Frihedsgudinden.
Og den sommer var 1986.
Den sommer i 1986, den fjerde juli,
Reagan var præsident dengang
og talte foran Frihedsgudinden.
Han havde en hvid skjorte på, vinden blæste,
og han siger: "Det er en skøn dame."
Jeg sad derhjemme og tænkte: "Du milde.
Det går hele vejen til toppen.
Jeg får aldrig retfærdighed for min mor."
I skolen søgte jeg opmærksomhed,
det var vanvittigt.
Jeg ved ikke, om I har haft den her følelse,
men husker I, da I gik i grundskole, på studenterkursus,
og en elev i jeres klasse kom i skole en dag,
og I fandt ud af, personens bedsteforælder var død?
Og de fik så meget opmærksomhed.
Læreren sagde: "Aarons bedstefar er død,"
og han sagde: "Ja."
Og vi sagde: "Åh, Aaron."
Og han ville være VIP den dag.
"Må jeg sidde i sækkestolen under læsetiden?"
Vi sagde: "Selvfølgelig, stakkels idiot. Sæt du dig der."
Glem det faktum, at der er en lamineret liste
over hvis dag, det er til at sidde i sækkestolen,
og vi har alle tålmodigt ventet på vores dag.
Og at den skal lære os tålmodighed.
Du sprang over i køen.
Så I nogensinde, hvor meget opmærksomhed den elev til en død bedsteforælder fik?
Og var der nogensinde,
som mig...
...hvor I håbede?
Eller måske...
...bad?
"Dræb en af mine bedsteforældre, så jeg også kan få opmærksomhed."
Jeg gjorde det.
Og nogle af jer gjorde det.
Jeg ved, I gjorde det, fordi I grinte
fra jokens start.
Men hav det ikke skidt over det.
Det er et mørkt minde.
Men du var et lille barn.
Og du var også et lille barn,
så du havde nok stadig fire bedsteforældre.
Det er mange bedsteforældre.
Er det for mange?
Jeg ved det ikke, jeg spørger.
Hør, for pokker, jeg siger ikke,
man beder om at dræbe en af de vigtige.
Man vil ikke dræbe sin mors mor, det forhold er for særligt.
Og man vil ikke dræbe ens fars far, for så bliver ens far sær.
Børn, synes I, jeres far er sær nu?
Vent på, at hans far dør.
Det er en hel mission for ham.
Han vil tage flere familiebilleder, men vil være mere vred.
"Kan vi tage et billede, hvor vi alle ser godt ud?"
"Jeg tror ikke, røvhullet har det godt."
Man vil ikke dræbe en af de vigtige.
Men man kunne dræbe...
...en af de uvigtige.
I ved hvem.
Man...
Man kunne dræbe ens fars mor.
Hvem vidste, at ens far havde en mor?
Hun gjorde vist ikke et særligt godt stykke arbejde.
Spørg jeres mor, om hun mener,
at jeres fars mor gjorde det godt
og fortjener at leve.
Selvfølgelig ikke.
Hun er en ubehagelig gammel dame.
Hun har aldrig gjort noget for nogen.
Men nu kunne hun.
Hun kunne dø
mellem september og maj.
Seriøst, Boston.
Da jeg gik i grundskole, døde min bedstemor om sommeren!
Det var nytteløst.
Man kan ikke gå ind på skolen på Labor Day
og sige: "Vi mistede vores bedstemor den 17. juli."
"Du burde være kommet videre. Ud af sækkeskolen!"
Jeg beklager at starte showet med sådan en... mørk bemærkning.
Men jeg ville ikke starte alt for muntert.
Jeg har haft et par sære år.
I har haft et par sære år.
Jeg ville ikke være falsk.
Sige... "Hej, Boston! Det er tid til grin!"
Bring smilet frem
Ned med de mundbind
I ved, hvad jeg mener
Vi er alle i karantæne
Vi kom alle på afvænning Og vi blev alle skilt
Og nu er vores rygte anderledes
Ingen ved, hvad de skal tro
Hejsa
Alle kan bedre lide Bo Burnham
Fordi han lige nu er mindre problematisk
Popularitet er et fængsel
Vi kan ikke starte sådan.
Tak. Jeg skrev den sang.
Før jeg begynder...
Unge mand på tredje række deroppe.
- Hvad er dit navn? - Henry.
Henry? Okay. Hvor gammel er vi?
Elleve. Okay, vidunderligt.
Du vil slet ikke distrahere mig under hele showet.
Henry...
Manner.
Ved du... Jeg mener det ikke
på en "Ved du, hvem jeg er?"-måde,
men ved du, hvem jeg er,
eller aflyste en babysitter, og pludselig sad du i en bil?
Du ved, hvem jeg er? Okay. Har du set mig lave stand-up?
- Ja. - Okay.
Tak, fordi du er her.
Så...
...de ting, jeg vil tale om
i aften, som jeg gjorde for nyligt.
Jeg siger aldrig det her.
Jeg siger det aldrig klart, men lad være.
Okay?
Lad være.
Går du i sjette klasse?
- Femte. - Femte?
Okay.
Henry, du har set mig lave stand-up før,
jeg har en anden vibe nu.
Da jeg var yngre, kom jeg ud på scenen og sagde: "Hey!"
Hvad var mon årsag til det?
De dage er forbi.
Det er slut.
Okay.
Her er, hvad der skete.
Den 18. december, 2020.
Henry, du skulle til at gå på juleferie
i tredje klasse.
Jeg var i mellemtiden løs i New York City
og havde det ikke godt.
Vild.
Den aften, den 18. december, 2020,
var jeg inviteret til min vens lejlighed til middag.
Spændende, ikke?
Nej.
Da jeg kom der, var det et trick.
Der var ingen middag.
Det var et mæglingsmøde.
For mig.
Den type mæglingsmøder
kan jeg mindst lide.
Da jeg gik ind til mit mæglingsmøde,
vidste jeg straks, at det var et mæglingsmøde.
Ved I, hvor slemt et narkoproblem, man skal have,
hvis man åbner en dør og ser folk samlet,
og ens første tanke er:
"Det er nok et mæglingsmøde om mit narkoproblem?
Der er ingen anden grund til det."
Det var min tankegang, da jeg gik ind til mit mæglingsmøde.
"Jeg skal til middag hos en collegeven!
Hvad laver Seth Meyers her?
Fuck!"
Jeg var også to timer forsinket til mit mæglingsmøde.
Jeg vidste ikke, at folk ventede på mig.
Bare jeg havde.
Jeg ville være en million timer forsinket.
Jeg var to timer forsinket, så da jeg kom,
var alle vredere på mig.
De sagde: "Og du er forsinket."
Jeg sagde: "Hvis I ville have mig til tiden,
kunne I have sms'et 'John, vi har kokain.'"
Jeg var kommet en halv time før for at stille stole frem.
Jeg var to timer forsinket, fordi jeg havde to vigtige ærinder.
Første ærinde, jeg tog til min pushers lejlighed.
Jeg var der for at købe stoffer.
Jeg skulle give min pusher kontanter
for stoffer, jeg købte nogle aftener før,
for jeg havde brugt min Venmo-grænse.
Vidste I, at man kan det?
Man kan gøre det på ugentlig basis.
Mens jeg har jer alle her,
så lad mig sige noget om Venmo
på vegne af stofmisbruger-samfundet.
Venmo er til narkosalg.
Det er det, det er til.
Ingen af os i narkoverdenen har nogen anelse om,
hvad I civile
laver I vores app
med jeres forbandede offentlige transaktioner.
Er I på den gamle markedsplads, 1555?
Hør Eder!
Kig på mig!
Jeg bytter en fed gås for ti radiser. Hold det for dig selv.
Mit andet ærinde den aften er meget morsomt for mig.
Middagen var planlagt til kl. 19:00.
Så jeg tog til frisøren...
...kl. 19.00.
Og jeg troede virkelig, det ville gå.
Jeg tog hen for at blive klippet
på Saturday Night Live,
hvilket er et TV-program, ikke en frisør, der er åben hele natten.
Men de har en frisør der.
Og jeg har stadig mit skilt, fra da jeg arbejdede der.
Så kl. 19:00,
skæv af kokain,
tog jeg op på ottende sal i 30 Rockefeller Center
og gik ind til den Emmy-vindende frisør,
og jeg sagde: "Hej, kan jeg blive klippet?"
Og de sagde: "John, du er ikke vært den her uge."
Og jeg sagde: "Hej, kan jeg blive klippet?"
I ved, når en junkie
går ind på ens kontor og beder om en klipning,
og man tænker: "En klipning er hurtigere."
Det her skete.
Jeg kommer til mit mæglingsmøde to timer forsinket.
Ifølge mine venner sagde jeg det her.
"Okay!"
Jeg har lige været i min pushers lejlighed,
så jeg råbte straks:
"Før vi starter, må jeg gå på toilettet?"
Og de sagde nej. Jeg sagde...
Så kommer den her mæglingskvinde, de have hyret,
op til mig og siger: "Hej."
Og jeg sagde: "Forkert energi!"
Jeg går ind til mæglingsmødet.
Alle til mæglingsmødet
er meget bekymrede for mig.
De er alle bekymret for mit fysiske velvære.
Men jeg slentrer derind. Jeg er kokaintynd og nyklippet.
De har alle været i karantæne i ni måneder.
De ser forfærdelige ud.
Jeg var den, der så bedst ud til mit mæglingsmøde,
med flere længder.
Alle der lignede Jerry Garcia.
Jeg går ind i lokalet,
seks af mine venner sidder der personligt i New York.
Og seks af mine venner over Zoom fra LA.
I tænker måske: "Var det mig,
ville jeg have tænkt: 'Hvis I er så bekymret,
hvorfor tog I så ikke et fly?'"
Bare rolig.
Det sagde jeg flere gange.
Jeg sagde det mange gange i løbet af aftenen.
Mæglingsdamen siger:
"Her, lad mig vise dig din stol."
Jeg havde en særlig stol.
For jeg var festens midtpunkt.
Jeg skal til at sætte mig, da en ven i hjørnet siger:
"Jeg troede, de ville angribe ham."
"Du troede, de ville gøre, hvad?"
"Ligesom i Intervention.
At de ville angribe dig."
"Det er To Catch a Predator.
Er du skuffet over, at de ikke vil angribe mig?"
Han sagde: "Ja, jeg er lidt skuffet."
Jeg sætter mig i en stol og står til ansigt med de stikkere.
Hør.
Lad mig sige, jeg vil ikke være sær,
det var et stjernespækket mæglingsmøde.
Det var en god gruppe.
Selvom jeg var vred, da jeg gik derind,
tænkte jeg: "Det er et godt hold.
Det er på en måde meget smigrende."
Det var som en "We are the World" af alternative komikere
på over 40 år.
Kun komikere.
Men ingen sagde noget sjovt
hele aftenen.
Før jeg kom der, lovede de hinanden,
at de ikke ville lave nogen bits.
Jeg var ved at blive vanvittig.
Jeg sidder der i en forfærdelig stol
med nedtur fra kokainen.
Ingen lader mig tage på toilettet og nette mig.
Og de sjoveste i verden stirrer på mig
og nægter at komme med jokes!
Det var vanvittigt!
Fred Armisen var alvorlig.
Ved I, hvor væmmeligt det er?
Han gjorde ikke noget. Han sagde bare:
"Hey, John, jeg er virkelig bekymret for alt det, du gennemgår."
Og jeg sagde: "Næste!"
I det meste af mæglingsmødet
var jeg fast besluttet på ikke at tage på afvænning, altså "tabe."
Min plan var at undergrave den kvindelige leder.
Kunne jeg få de andre til at tvivle på hendes autoritet,
tænkte jeg, det hele ville falde sammen som et korthus.
Jeg håbede, de med tiden
ville tænke: "Jeg ved det ikke, frisuren, selvtilliden.
Måske gøre ham til leder og sende hende på afvænning."
På et tidspunkt stod jeg ved et åbent vindue og kæderøg
i december i New York City. I ved, som en stoffri person ville.
Jeg kiggede på hende og sagde: "Var du overhovedet klar til mig?"
Og hun sagde: "Ja. Men alle sagde, du var rar."
Tro ikke på karakteren.
På et tidspunkt smed jeg den her bombe.
"Jeg tager på afvænning,
når I alle holder op med at drikke og ryge hash."
En stilhed lagde sig over mødet.
Og så råbte Nick Kroll: "Johnny, det handler ikke om det."
Det er frustrerende,
når folk blander sig, men har deres egne problemer.
Det er, som når folk sender en sms,
men den kommer fra deres e-mail.
Og man tænker: "Okay, jeg forstår beskeden,
men du er nødt til at få styr på dit lort.
Jeg hader det her. Dit navn på iCloud?
Hvorfor sender du en sms? Gør det ikke sådan. Det er tosset."
Nu har vi to tråde. Den originale tråd
med dit navn gemt som jeg kan lide det,
og den her væmmelighed med små bogstaver.
Så mange bogstaver, at det ikke kan vises.
Personen sms'er for at se, om det stadig kommer fra e-mailen.
"Hey, kommer mine sms'er stadig fra min e-mail?
Underligt."
"Kommer de fra min e-mail?
Underligt."
De FaceTimer fra deres e-mailadresse.
Ringer du fra et barns iPad?
Jeg var virkelig et røvhul den aften. Det indser jeg.
Men hør, jeg var rasende på dem.
Jeg var så vred den aften.
De havde snydt mig.
Som udgangspunkt er et mæglingsmøde en spøg.
De havde snydt mig. De prøver at sige, hvad jeg skulle gøre med mit liv,
de prøvede at kontrollere mig.
De sendte mig væk på afvænning i månedsvis.
Jeg følte mig magtesløs og meget vred.
Jeg står her i aften,
den 26. februar, 2023.
Et af årets værste tidspunkter.
Her med alle jer vidunderlige mennesker og en af vores bedste femteklasser.
At få lov til at lave det her show...
Hør, jeg er taknemmelig for alle til mit mæglingsmøde.
De blandede sig, de konfronterede mig, og de reddede mit liv.
Okay. Det er nok.
Rejs jer ikke for dem. Hør...
De er blevet takket.
Og
de ved godt, de gjorde en god gerning.
De nævner det ofte.
Desuden...
...er jeg stadig vred på dem.
Jeg er virkelig taknemmelig.
Og jeg ville ønske, jeg havde én følelse, men det har jeg ikke.
Jeg har to følelser.
Jeg er stadig ret vred.
Fordi... Okay.
Ved I, hvordan det er
at have 12 til at redde ens liv?
Det er for mange.
De kunne have gjort det med fire.
Jeg ved, hvilke otte de kunne have fjernet.
I stedet er der i resten af mit liv
12 personer derude,
hvor jeg, når vi spiser middag, skal sige:
"Nej, jeg tager den. Kom nu.
Kom nu. Virkelig.
Du reddede mit liv.
Over Zoom."
Hvis nogen her har været på afvænning,
ved I nok det her,
men man må ikke tage stoffer med sig.
Jeg ved ikke, om I husker mit første ærinde om aftenen
før mit mæglingsmøde.
Jeg forlader det møde for at tage på afvænning
og har mange stoffer på mig.
Dengang var jeg afhængig af kokain,
Adderall, Xanax, Rivotril
og Oxycodone.
En Providence-specialitet.
Providence, Rhode Island.
For dem rundt omkring i verden er der en by i nærheden,
og den er en stor joke for alle.
Meget fjollet sted.
Jeg tager på afvænning og har på mig
en fuld pose med 30 mg Adderall,
en fuld pose med Xanax,
tre gram kokain
og 2.000 $ i kontanter.
Jeg havde andre planer den weekend.
Så jeg tager på afvænning klokken fire om morgenen
og går op til receptionen.
Der siger kvinden: "Har du nogen stoffer på dig?"
Og jeg sagde: "Nej, det har jeg ikke.
Må jeg gå på toilettet?"
To fyre griber mig og tager min vinterfrakke af mig.
De gennemgår mine lommer.
De gennemgår den indre lynlås-lomme i min frakke.
Jeg tænkte: "Hvordan fandt de ud af den indre lynlås-lomme?
Den lomme har forvirret alle i mit liv."
De rækker ind der
og hiver alle de her piller og penge og to gram kokain ud.
Husker I, jeg sagde, jeg havde tre gram?
Jeg tog noget i bilen,
og jeg tog noget
på toilettet på en tankstation,
på en af de her koalabjørn-pusleborde.
Hvad?
Det er det, de er til.
Tror I, man skal lægge en baby
på den musefælde af en tingest?
Der var ridset bandesymboler på.
De er til at sniffe kokain af.
Er man et narkovrag, ser man verden i flader.
De går altså ind og hiver alle de her piller
og al den her kokain og alle de her penge ud, og de stirrer på mig.
Og jeg sagde: "De her gamle vinterfrakker."
I kender det fænomen.
Man kigger i sin gåsedunsjakke,
og man siger: "Fem tusinde og en pose kokain?
Fra den aften, hvor vi sang julesange.
De gamle vinterfrakker."
Så tog de min ordinerede medicin fra mig.
Min ordinerede.
Ikke de ulovlige piller jeg købte på gaden.
De officielle recepter med mit navn på dem.
De tog dem fra mig,
fordi de ikke skulle have været ordineret til mig i første omgang.
Men sikke en samling jeg havde.
Alt det arbejde som det havde krævet.
Ved I, hvor svært det er at få en læge
til at skrive en recept på en pille, man ikke har brug for?
Det er ikke svært.
Det er så nemt.
Her er, hvad man gør, eller hvad jeg gjorde, men gør det ikke.
Men hvis du gør det, så vil det virke.
Gå ind på eksempelvis WebMD.
Søg på læger i dit postnummer.
Okay? Og sortér resultaterne.
Laveste bedømmelse til højeste.
Du behøver ikke scrolle langt.
Find lægen i dit område
med det laveste antal stjerner.
Den person har brug for opgaven.
Er det en dårlig læge?
Nej, nej.
Det er den bedste læge.
Mand...
Man kan gå derind,
og det er Captain Phillips.
Man siger: "Se på mig, jeg er lægen nu."
Man kan bruge deres computer.
Tjekke Yahoo News.
Jeg havde en læge i New York City, som bare udskrev recepter til mig.
Dr. Michael.
Intet efternavn.
Jeg beskytter ikke hans identitet.
Han gav aldrig sit efternavn.
Selv før pandemien
arbejdede dr. Michael fra sin lejlighed på Second Avenue.
Det er underligt.
Jeg tog hen til dr. Michael
og bankede på hans dør, og han åbnede altid sådan her.
"Min kone, Minerva, sover."
Virkelig paranoid. Men han sagde ikke:
"Så tal ikke så højt."
Det var, som om han sagde: "Jeg har ikke lige dræbt min kone, Minerva."
Vi gik hen til hans tekøkken.
Et køkken ville være en overdrivelse.
Her ville konsultationen være.
Jeg sagde: "Jeg vil have Rivotril."
Og han sagde: "Okay."
Og mens han skrev den
og rev den af, sagde han: "Hvad er det til?"
Og jeg sagde: "Jeg har angst."
Og han sagde: "Så har du brug for det."
Og så ville dr. Michael sige:
"Hey, vil du have en infuenzavaccine?"
Han ville være som en rigtig læge.
Jeg sagde: "Nej, Michael,
du har allerede givet mig to den her måned.
Jeg har det vanvittigt.
Jeg føler mig så syg."
Så sagde han: "Vil du have en B12-indsprøjtning?
En vitaminindsprøjtning?"
Han ville altid give mig en indsprøjtning,
fordi han havde en svaghed.
En fyr, der hedder dr. Michael,
som arbejder fra sin lejlighed, må have en svaghed.
Michaels svaghed var, at han ville have fyre
til at tage deres bluser af i hans lejlighed.
I er alle ubekvemme nu, men jeg er langt ovre det.
Og hvis I tror, at den her historie slutter med, at jeg siger:
"Og jeg sagde, 'på ingen måde,'"
så bliver I så skuffede.
Så vi havde det her lille paradenummer.
Jeg rullede mit T-shirtærme op,
og Michael kom ind med sprøjten og sagde...
"Hele blusen skal af."
Jeg tænkte: "30 Klonopin, to fornyelser..."
Og så ville den seksuelle chikane stoppe,
for at være fair. Måske var det bare det.
Det var bare at få fyre til at tage deres bluse af.
Eller måske var der noget ved, at jeg tog min bluse af,
som stoppede seksuel chikane.
Historien har to moraler.
Et, nu ved I det.
Det gjorde I ikke før.
Den anden morale er.
I bør blive vaccineret og få en booster og alt det. Men...
...i dag, når I hører folk sige:
"Stol nu bare på læger..."
Hver gang I hører en sige: "Stol på læger," så husk,
at et sted, i et tekøkken,
sidder dr. Michael.
Og hvis han er så troværdig,
hvorfor sover Minerva så altid?
Så de tog mine recepter.
De tager mine recepter.
Alt dette var klokken fire om morgenen,
da jeg tjekkede ind til afvænning.
Vi spoler 12 timer frem nu
til kl. 16:00 den samme dag.
Jeg er på min stue på afvænningsstedet.
Jeg skulle til afrusning fire eller fem dage, da jeg kom der
på grund af det hele i mit system. Jeg er på min stue.
Jeg har været på afvænning på det her tidspunkt i 12 timer.
Jeg har ikke sovet i den periode.
Og på det tidspunkt har jeg været vågen
i 50 timer.
Lægerne prøver at give mig noget medicin, så jeg kan slappe af.
Men på det tidspunkt var min tolerance for sedativer overmenneskelig.
Uanset hvad de giver mig, kan de ikke tøjle mig.
Jeg er som den store Rasputin, de kan ikke tvinge mig i knæ.
Her går en legitim god læge
ind på min stue.
Har man kun set dr. Michael
de sidste par år,
så er en god, legitim læge skræmmende.
Det er som en eksorcist.
Fyren går ind og siger: "Hej, jeg er dr. Henry Fortescue."
Jeg tænkte: "Nej. To navne.
Nej.
Skal jeg tage min bluse af, hva'?
Kan du lide det her?
Kan du lide ting?
Hvilken slags læge er du, hva'?
Er din kone død?"
Jeg skriger ad lægen.
Jeg siger: "Hvor er min Rivotril?"
"Vi kan ikke give dig din Rivotril."
"Hvorfor ikke?"
"Vi er en afvænning.
Jeg kan ikke give dig et kategori II-stof
ifølge delstatslovgivningen i Pennsylvania."
Og jeg sagde:
"Lovgivningen i Pennsylvania?
Hvad, hvis vi tager til et apotek i New Jersey?"
Jeg troede,
han fortalte mig om et dilemma,
som vi begge var fanget i.
At han sagde: "Hør, jeg ville gerne give dig de piller.
Du er klart en superfed ung fyr,
som har slidt og slæbt i en hospitalskittel
og et par New Balance kondisko i de sidste 12 timer.
Men den forbistrede delstat Pennsylvania."
"Doktor, hvad, hvis vi tager til et apotek i New Jersey?"
"Jøsses, ingen har tænkt på det.
Du er den første narkoman her med en plan.
Lad os gå ind i min bil.
"Du er tydeligvis klar til at forlade området."
Det var kl. 16:00.
Tre timer senere kl 19:00, går jeg endelig i seng.
De giver mig nok af det her stof Risolid, og jeg falder i søvn.
De placerer en sygeplejerske på min stue
for at sikre, at jeg sover,
fordi jeg havde lavet ballade.
Jeg var ikke sikker på, hvad der havde gjort dem bekymrede.
Men måske var det, da jeg sagde:
"Jeg vil foregive at sove.
Og så, når I alle tænker, 'Han sover,' og I forlader min stue,
flygter jeg fra den her afvænning."
Noget med at sige det højt, to gange,
til to forskellige ansatte
havde skabt noget mistanke.
Så jeg sover og sover tungt.
De har en sygeplejerske på min stue for at sikre, at jeg sover.
Hun sidder i en stol ved siden af et natbord. Jeg sover i min seng.
Min telefon er på natbordet ved siden af hende.
På præcis det samme tidspunkt, omkring kl. 19:00,
ringer min gode ven Pete Davidson til mig.
Pete... Ja, ham. Pete...
...var ikke til mit møde, fordi han rejste den aften,
men er nu landet. Han ved nu, jeg er på afvænning og er bekymret.
Så han ringer.
En sjov ting om Pete.
Han ændrer konstant sit mobilnummer.
Jeg ved ikke hvorfor. Sådan er han.
Engang imellem får jeg en sms fra Pete.
"Hey, det er Pete. Nyt nummer."
"Send et billede for at bevise det."
Og han sender sådan et billede.
Så gemmer jeg ham på mobilen.
I lang tid gemte jeg ham bare igen og igen som Pete Davidson.
På et tidspunkt havde jeg ni Pete Davidson'er på min mobil.
Og det er for mange.
Så...
...jeg begyndte at gemme ham under falske berømte navne
bare for at blande det.
I et stykke tid stod han i min mobil under Rodney Dangerfield.
Ugen, jeg tog på afvænning,
stod han under Al Pacino.
Så jeg sover i min seng.
En sygeplejerske overvåger mig.
Min telefon er ved siden af.
Og Pete Davidson begynder at ringe
igen og igen og igen.
Men det sygeplejersken ser på mobilen...
...er, at den her bevidstløse patient
får ikke et,
ikke to,
men fem ubesvarede opkald
fra Oscar-vinderen
Al Pacino.
Så hun vækker mig.
Det er forståeligt.
Jeg ville også være nysgerrig.
Jeg vågner, og hun ryster mig.
"Du har et opkald."
Jeg var så groggy...
Jeg vender udmattet. Jeg kigger på telefonen.
Jeg ser, der står: "Opkald fra Al Pacino."
Jeg ved, at det betyder: "Opkald fra Pete Davidson."
Men forklarer det ikke til sygeplejersken.
Jeg tager bare telefonen.
"Hallo?"
Makker.
Det går ikke så godt.
"Nej, du får ikke skylden."
Så...
Det sagde jeg, fordi nogen havde antydet,
at vi havde taget stoffer sammen,
fordi han har tatoveringer...
Og det har jeg ikke.
Vi må være ude på noget.
Det har vi aldrig gjort sammen.
Han har altid støttet min stoffrihed.
Det er min samtale med Pete.
Men samtalen som sygeplejersken tror, finder sted...
Det fryder mig stadig.
"Hallo?"
"Johnny!
"Det er Al.
"Min kære dreng.
"Jeg hører, du er i afvænning.
"Hvordan går det, makker?"
"Makker.
"Det går ikke så godt."
"Min lille snuskebasse.
"Jeg har ringet fem gange...
"Jeg tror, jeg får skylden for dette."
"Ja, jeg mistænker,
"at når offentligheden hører om John Mulaneys tilbagefald,
"så vil de helt logisk
"og øjeblikkeligt udnævne kun én gerningsmand.
"Og det er mig!
"Den 79 år gamle
Oscar-vinder
"Al Pacino!
"Pacino fra det italienske.
"'Pa' betyder 'far',
"og 'chino' betyder kakibukser.
"De vil beskylde Far Kakibukser.
"Denne forbindelse er ikke sikker."
Jeg var i afvænning i to måneder fra d. 18. december til d. 20. februar.
Jeg var der under stormen på Kongressen.
Det var ikke sket på min vagt.
Det havde jeg sørget for.
Skete det nogensinde, før jeg var i afvænning?
Nej.
Er det sket, siden jeg kom ud?
Absolut ikke.
De tør ikke.
De ved, at Baby J er tilbage på gaden.
Da jeg var i afvænning, var der lukket ned på grund af COVID.
Vi forlod aldrig bygningen.
Men i nogle afvænninger, kommer man på udflugt.
Hvor jeg var, kunne man førhen
komme ud og møde en hest.
Det kaldes hesteterapi.
Det lyder virkelig fint, men stakkels hest.
Den fødes med drømmen, "En dag vinder jeg Kentucky Derbyløb."
Men hele livet er med junkier, der siger:
"Okay.
"Sådan.
"At kæle med dit stærke ben giver mig tryghed.
"Kan jeg løfte dine hove, er jeg klar til at have min egen lejlighed."
Da jeg først kom i afvænning, var min største frygt,
at alle ville genkende mig.
Gradvist,
kom en ny frygt.
Jeg overdriver ikke for at være sjov.
Absolut ingen...
Ingen vidste, hvem jeg var.
Og det drev mig til vanvid.
Gør ikke dette.
Det stod i avisen,
at jeg var i afvænning, og jeg lagde den frem.
"Du godeste, avisen er kommet!
"Kom her, misbrugere!
"Gad vide, hvad der står."
Før jeg vidste, at ingen kendte mig,
var jeg i en velkomstgruppe.
Jeg kom ud fra afgiftningsafdelingen
for at bo i nogle måneder.
Der var en velkomstgruppe.
Før jeg kom derhen, sagde jeg til mig selv:
"Vær beskeden."
Jeg gik ind, satte mig ned
og sagde: "Hej, jeg hedder John M."
Alle tænker: "Hvorfor venter du på et bifald?"
En fyr, Lenny, som jeg blev gode venner med,
siger: "Hvad arbejder du med?"
De andre siger: "Ja, hvad laver du?"
Jeg kiggede...
Jeg sagde: "Jeg er standupkomiker."
Lenny sagde: "Lever du af det?"
"Ja, spørg din datter.
"Eller din søn, hvis han ikke er atlet."
"Spørg kun nogle sønner."
Jeg fik problemer efter to uger.
Jeg bestilte mad fra et steakhouse med Wolt.
Der var to ting i den by,
hvor jeg var.
Et steakhouse og et misbrugscenter.
Men jeg troede åbenbart, at madbuddet
ikke kendte til misbrugscenter.
Så jeg gav ham adressen, som var det mit hjem.
Og under 'kommentarer'
skrev jeg: "Ikke den store bygning.
"Kør op til murstenshuset, så ser du en 38-årig mand
i en badekåbe, som er meget glad."
Maden ankommer, men bliver konfiskeret af en ansat.
Han indkalder mig
og siger: "Det er fucked op og alvorligt."
"Det er bare mad."
"Hvad hvis det er en testkørsel?"
Jeg siger: "Hvad er en testkørsel?"
Han siger: "Denne gang er det bare mad,
og vi griner af det."
"Men hvis du gav mange drikkepenge,
"så du næste gang kan sige: 'Kan du huske mig?'
"'Jeg gav mange drikkepenge.'
"'Du får flere drikkepenge, hvis jeg får nogle stoffer.'"
Jeg sagde: "Gud, fantastisk idé."
Jeg knoklede i afvænning.
Jeg gjorde, hvad de sagde.
Da jeg kom, bad min vejleder mig om
at skrive en selvbiografi om mit stofindtag og misbrug.
"Hvad mener du?"
"Alle gange i livet, hvor du indtager stoffer eller alkohol."
Jeg sagde: "For nylig, eller siden jeg var seks?"
Han sagde: "Drak du dengang?"
Jeg sagde: "Ja." Han gav mig mere papir.
Jeg prøvede alkohol som seksårig.
Jeg fik ikke en Manhattan på en bar.
Vi måtte prøve øl og vin.
Min far sagde til os:
"Vi har en europæisk tilgang til alkohol."
Det var vores eneste europæiske tilgang.
Alle andre tilgange var meget midtvestlige.
Også til Europa. "Der skal vi ikke hen."
Da jeg var 13, blev jeg fuld hver weekend.
Mine venner og jeg tog ud på gaderne i Chicago,
Lincoln Avenue.
Vi stod foran spiritusbutikker
og prøvede at få voksne til at handle for os.
Det var altid meget dramatisk,
for vi lignede niårige.
Vi sad som små Charles Dickens-knægte.
"Kom nu, hr."
Nogle gav mig penge.
"Nej, jeg giver dig penge."
"Og du køber øl her, hvor kassedamen kan se
"det hele gennem vinduet."
I 8. klasse sagde jeg til mine venner:
"Vi bør kun spørge folk på date,
"for fyren vil købe øl til os,
"for at se sej ud foran pigen."
Jeg forstod ikke voksne på første date.
Han kører hende hjem, og hun siger:
"Altså,
"jeg var ikke sikker på dig,
"først på aftenen, men...
"... da jeg så dig købe to kasser med 24 dåseøl
"med 50-ører og enkroner,
"og den flaske æblevin til det meget specifikke barn,
"tænkte jeg: 'Han er måske en keeper.'"
Jeg startede med stoffer som 14-årig
med mine to bedste venner John og John.
Ikke mig, men nogle andre.
Begge hed John.
John O'Brien, John McNulty og mig.
Jeg hedder John Mulaney.
Vidste du ikke det, er du nok i afvænning med mig.
En gang...
En gang, da vi var 16, var jeg, John og John
på en parkeringsplads om natten. Vi røg en joint.
En politibil kom kørende ud af det blå.
Vi smed jointen ned i kloakken,
og smed alt vores hash.
Men de kaldte på os,
og bad os lægge hænderne på bilen.
"Alle hænder på kølerhjelmen."
Vi stiller os alle tre med hænderne på bilen.
Politimanden går til John O'Brien først
og visiterer ham.
Han siger: "Navn?"
Han siger: "John."
Han går over til John McNulty.
Han visiterer ham.
"Hvad er dit navn?"
Han siger: "John."
Så var det mig.
Før han visiterede mig,
lænede han sig frem, og hviskede i mit øre:
"Du har fandeme bare ikke at hedde John."
"De kalder mig Baby J på gaden."
Når man er i afvænning, sidder man med sin vejleder
og sin telefon.
Ofte skal man slette og blokere
alle narkohandleres numre.
Nogle gange kontakter man dem.
"Jeg sletter og blokerer dig."
Så prøver de ikke at finde dig.
Det kaldes "at slå op med sin dealer."
En dag sad jeg med min vejleder
og min telefon.
Jeg startede med min dealer Arvin.
Jeg skrev til ham:
"Hej, jeg sletter og blokerer dig.
"Jeg køber aldrig stoffer mere.
"Jeg er stoffri nu."
Men hvordan skulle jeg slutte af?
Jeg skrev: "Men tak for...
"...dine mange års inspirerende professionalisme,
"og de mange nætter, der blev til dage."
Jeg sendte beskeden.
Før jeg sletter ham, svarer Arvin:
"Hej. Jeg er så stolt af, at du er stoffri."
Så skriver han:
"Jeg købte kun stoffer, for at sælge til dig,
"for jeg var bekymret for dig,
"og du skulle ikke købe dårlige stoffer på gaden."
Ja, ikke?
Og ham slår jeg op med?
Jeg kan ikke slette ham. Jeg svarer ham:
"Din søde mand."
"Købte du kun stoffer, for at sælge til mig?"
Han svarer: "Ja."
Jeg skriver: "Sælger du stoffer til andre?"
"Nej."
Jeg svarer: "Det er et underligt tidspunkt at spørge,
"men er du narkohandler?"
Han skriver: "Nej, jeg er maler. Vi har snakket om det."
Boston, den dag i dag,
har jeg ingen anelse om, hvor jeg kender denne person fra.
Jeg svarer ham.
Jeg skriver:
"Hvordan kom det i stand...
"...at du sælger mig stoffer?"
Han svarede:
"Jeg ved det ikke. Du blev bare ved med at spørge."
Jeg kan lide historien,
for der er mange historier om narkohandlere,
der har gjort uskyldige folk til stofmisbrugere.
Jeg er nok den første stofmisbruger,
der har gjort en uskyldig mand
til narkohandler.
Det lover jeg.
Der var meget gruppeterapi.
Vi sad og delte historier
af de mest desperate ting, vi har gjort for stoffer.
Jeg vil dele sådan en historie med jer.
Her er lidt kontekst:
I januar 2020
er jeg meget afhængig af kokain.
Jeg vil stoppe.
Så i stedet for at tale med en stofrådgiver,
eller en vejleder,
eller en terapeut, eller en læge, eller nogen i mit liv,
ringede jeg til min revisor.
"Jeg er afhængig af coke.
"Stop med at give mig penge.
"Giv mig ingen kontanter."
Han siger: "Det her ville jeg ikke."
"Giv mig kun penge, hvis jeg e-mailer dig og CC'er min læge."
"Det er den nye regel."
Jeg lægger på.
Straks hader jeg reglen.
"Det er jo mine penge."
"Svinet vil have en e-mail med min læge?"
Jeg ringer ikke og siger:
"Reglen gælder ikke længere."
For jeg er en voksen mand.
Han arbejder for mig.
Derimod tilbringer jeg de næste seks måneder
på at udarbejde metoder til at stjæle mine egne penge
fra mig selv.
I august 2020 var jeg langt ude.
Desperat efter kokain.
Jeg indså, at jeg stadig havde et kreditkort, der virkede.
Jeg besluttede at købe et Rolex-ur,
med mit kreditkort
og pantsætte det for kontanter
fem minutter senere.
Jeg kan læse et lokale.
I er alle meget imponerede over denne plan.
En dag i august 2020,
da det er 37 grader udenfor,
går jeg ind i Rolex-butikken på Madison Avenue i Manhattan.
Jeg går ind.
Alle har jakkesæt på.
De siger: "Ure... Schweiz..."
Som robotter.
Jeg går ind.
Jeg har lyse jeans på, som er foldet op to gange.
Hvide Reebok-sko, hvide sokker en lang, hvid t-shirt
en hvid kasket.
Jeg tygger på Nicorette.
En JanSport-rygsæk der sidder så højt, den kan sidde.
Jeg er 38 år gammel.
Jeg går ind,
og hen til den første montre, jeg så.
Jeg sagde: "Det der. Hej!"
"Det ur."
"Jeg vil have det ur."
Ekspedienten vender sig med et lommetørklæde
som en tryllekunstner.
Han siger...
"Du kigger på roségulduret.
"Vil du se andre kronometre?"
"Nej, jeg vil ikke have kronometre."
"Kun ure. Jeg vil have dette."
"Jeg har læst op.
"Jeg ved alt om det. Giv mig det, tak."
Han åbner og tager uret ud.
På en lille ruskindsseng.
Han siger: "Skal du prøve det på?"
"Det er ikke nødvendigt!
"Det er ikke til mig.
"Det er til min bror, og jeg kender størrelsen.
"Når man er brødre...
"Jeg har set hans håndled.
"Jeg ved, det passer perfekt."
Han siger: "En gave til din bror.
"Sig mig, hvilke ringe går din bror med?"
"Hvad?"
"Er det en slags gåde?
"Er det optagelsen til et samfund for rige hvide folk?"
"Hvad mener du med 'ringe'?"
Han siger: "Altså...
"Hvis din bror går med ringe i guld eller hvidguld,
"vil han nok ikke have et i roséguld.
"Som du nok ved, bør du aldrig blande metaller."
"Du fornærmer mig ved at sige, at jeg 'nok' ved det.
"Det ved jeg. Og jeg ved alt andet.
"Jeg ville aldrig
"sætte en aluminiumsdåse ved siden af en tekedel.
"Jeg ville aldrig lægge en trompet på en radiator.
"Kald mig gammeldags. Jeg går ind for streng adskillelse.
"Du hørte mig. Adskillelse af metaller i hjemmet.
"Og min bror har ingen ringe og får det aldrig.
"Min bror har ingen fingre.
"Ingen.
"Ingen fingre.
"Det er urets funktion.
"Uret vil pynte hånden, så når han kigger ned,
"vil han se det smukke ur.
"Han vil kun tænke på sin lillebrors generøsitet
"og ikke det forfærdelige uheld med blenderen.
"Sælg mig uret!"
Han tager en grøn Rolex-boks og lægger uret i.
Der er et lille kort i boksen.
Han tager en fyldepen og skriver på kortet
i alt for lang tid.
"Gud, skriver han et brev til uret?"
"Han ved, jeg pantsætter det.
"Uret skal vide, hvor det kom fra.
"Alle i butikken ved, jeg pantsætter det.
"De hader mig, men jeg er Gud."
Det tænker jeg.
Han tager et bånd, og jeg siger: "Ikke gavepapir!"
"Jeg troede, du sagde, det var en gave."
"Nej, sådan er min bror og jeg ikke.
"Jeg tager forbi hans hus.
"Jeg kaster uret op.
"Han griber det på hånden.
"Jeg kan ikke komme med et bånd.
"Hvordan skulle min bror binde det op? Jeg betroede mig til dig.
"Jeg betroede mig, om hans handicap, og du begynder på alt det...
"Hvad skal han gøre? Bruge tænderne?
"Sælg det! Det er til kokain!"
Han kører mit kreditkort igennem.
Han tager en Rolex-indkøbspose frem.
Jeg tog straks min rygsæk og åbnede den.
"Ikke nødvendigt."
Han lægger uret i rygsækken.
Før jeg overhovedet er ude af butikken,
tager jeg telefonen og googler:
"Hvor sælge ur nu i New York."
Et sted kaldet 'Sælg dit ur nu i New York' kommer frem.
"Endelig nogen, der forstår mig."
Jeg ringede til dem:
"Hej. Jeg vil sælge et Rolex-ur. Kan jeg komme i dag?"
Han siger: "Ja, hvad tid?"
"Jeg er to minutter væk, og jeg sprinter mod butikken.
"Så om et minut."
Han siger: "Jeg er til frokost.
"Jeg løber også."
Så vi løber begge ned ad gaden.
Min rygsæk flyver fra side til side
som en gammel dames barm,
når hun hopper i Showcase Showdown.
Hans butik ligger over en diamantbutik,
hans kontor ligger ovenpå.
Der er to skudsikre glasdøre.
I har set Uncut Gems.
Vi sætter os på kontoret, og nu må jeg geare ned.
Jeg har været hektisk hele morgenen.
Men nu sælger jeg uret.
Jeg må ikke virke desperat.
Jeg skal have den rigtige pris.
Så jeg skal være overlegen.
Jeg tager langsomt rygsækken,
med et perfekt omrids af sved på remmene og bagpå.
Han tilbyder vand, hvilket jeg straks afviser.
Selvom mine læber sidder fast på tænderne.
"Hej. Jeg har et smukt ur, jeg vil sælge.
"Jeg har ikke travlt.
"Jeg har haft det i mange år.
"Jeg har aldrig gået med det. Det er i perfekt stand."
"Har du haft det i mange år?"
Jeg siger: "Korrekt."
"Hvorfor går du ikke med det?"
Jeg siger: "Jeg ville elske at gå med det.
"Men jeg går med ringe...
i guld og sølvguld.
"Som vi begge ved:
"må man aldrig blande metaller."
Han åbner Rolex-boksen, han kigger på det lille kort,
som manden havde skrevet på.
Han kigger på kortet, på mig, og på kortet igen.
Han siger: "Har du haft det i mange år?"
Jeg siger: "Aha."
Han siger: "Datoen er i dag."
Jeg sagde: "Det passer."
Jeg stirrede på ham...
med al charme og karisma, der var i min narkopåvirkede krop,
og håbede på at fordreje logik,
så begge dele blev sandt på samme tid.
"Jeg har haft det i mange år.
"Og det er datoen i dag."
Her indser han, at han har overtaget i denne forhandling.
Jeg købte uret for 12.000 dollar.
Før I går amok,
så husk på, at ure falder i værdi,
sekunder efter købet.
Jeg gav 12.000 dollar.
Han siger: "5.000." Jeg siger: "Nej."
Han siger: "6.000." Jeg siger: "Ja."
I dømmer mig.
I synes, jeg er dum.
Lad mig spørge jer.
Kender I en bedre metode
til at tjene 6.000 dollar
på fem minutter...
ved kun at bruge... 12.000 dollar?
Og...
Mens I tygger på, hvor modbydelig,
ødsel, og frastødende, den historie er,
så husk på,
at det var én, jeg ville fortælle.
Det er sært at have været misbruger.
Også at være misbruger, men jeg var da på stoffer.
Det er sært til tider. Jeg har det godt.
Men når jeg er alene, er jeg sammen med ham, der prøvede at dræbe mig.
Nogle gange går jeg forbi spejlet: "Åh nej, ham igen."
Det kan være en skræmmende følelse.
Men også en rar følelse.
Det giver mig en underlig tryghed.
Jeg plejede at gå op i, hvad alle tænkte om mig.
Jeg gik ikke op i andet.
Hvad folk tænkte om mig.
Det er slut.
Fordi jeg ærligt kan sige: "Hvad kan nogen gøre ved mig,
"som er værre, end det jeg gjorde ved mig?"
"Vil I 'cancle' John Mulaney?
"Jeg dræber ham."
Jeg gjorde det næsten.
Jeg var på museum i Detroit med min søn.
Jeg kørte ham i barnevogn gennem et stort rum
med Diego Rivera-malerier.
Jeg forklarede min søn, Malcolm, som var ni måneder gammel,
at Rivera var fantastisk men kommunist.
Malcolm gav luftkys til livløse objekter
og var skeløjet, mens han sked i bleen.
Jeg havde aldrig skulle skifte ble alene et offentligt sted.
Jeg gik hen til museumsprofessoren og sagde:
"Kan jeg skifte ham et sted?"
Hun sagde: "Herretoilettet."
Vi går ind på herretoilettet.
Og der kigger jeg på væggen.
Hej, gamle ven.
Mit liv er meget bedre nu.
Men hvis jeg nogensinde føler, at jeg har brug for en påmindelse om...
Mange tak.
...hvor slemt, det engang var,
har jeg dette.
Det er et interview af mig i GQ Magazine,
som jeg absolut ikke, kan huske, jeg har givet.
Har I haft en samtale på stoffer, som I ikke husker dagen efter?
Var det et meget langt interview?
Jeg stillede op til det d. 15. december 2020.
Mit indgreb var d. 18. december.
Det er slemt, at det var før.
Jeg tror, at en journalist ringede og sagde:
"Jeg vil interviewe dig." Og jeg havde taget meget kokain.
Jeg ved ikke, om I ved, hvordan kokain virker.
Men det er gode nyheder.
Jeg vil dele et par højdepunkter,
som jeg slet ikke husker.
I deres indledning står der:
"GQ ringede til komikeren og havde en omfattende samtale."
Første spørgsmål: "GQ: Hvad skal du lave i dag?"
"Mulaney: "Jeg gik forbi den nok
mest hjemsøgte bygning i New York."
"GQ: Nå!"
"Hvor er det?"
"Mulaney: En støvsugerbutik
"på 14th Street, og det var engang et pensionat.
"Du godeste. Det var åbenbart ufatteligt hjemsøgt.
"Jeg mener som i Poltergeist."
"GQ: Okay.
"Fik du kuldegysninger?"
"Mulaney: Det får jeg ikke længere.
"Første gang, jeg gik forbi, vidste jeg, hvad det var.
"Måske fakede jeg kuldegysningerne."
Hvad?
Hvad kunne han mene?
De har redaktører, som kunne have hjulpet mig.
"Første gang, jeg gik forbi, vidste jeg, hvad det var.
"Måske fakede jeg kuldegysningerne.
"Jeg gik forbi et hjemsøgt hus i Los Angeles engang,
"men vidste det ikke.
"Jeg tænkte: 'Hvad er det?'
"Så tænkte jeg: 'Jeg kan ikke lide det hus.'
"'Jeg går væk med min hund.'
"Jeg opdagede, det blev kaldt Mordhuset i Los Files.
"Huset havde en forfærdelig historie.
"Det er den eneste gang, jeg har haft
"en uhyggelig fornemmelse for gespenster og spøgelser,
"og så var det helt rigtigt."
Nej.
Der blev ikke spurgt mere ind midt i den enetale.
Jeg svarer stadig på spørgsmålet:
"Hvad har du lavet i dag?"
Jeg elsker, at jeg brugte ordet "gespenster."
Hvornår får man det brugt?
Næste spørgsmål. GQ:
"Hvordan har dit år været rent kreativt?
"På denne tid sidste år,
havde du lavet The Sack Lunch Bunch,
"som var et af dine største kreative sats, og det var en succes.
"Hvordan er din kreative proces blevet påvirket af dette år?"
"Mulaney: Hvis du hørte en ske falde,
"er det fordi, jeg spiser Froot Loops."
Fantastisk.
Fantastisk svar...
på alle spørgsmål i livet.
Påpeg og identificér altid alle lyde i et lokale.
Du lyder slet ikke paranoid.
Næste spørgsmål:
"GQ: Jeg så dig i Late Night med Seth Meyers og tænkte på:
"'Vil du have dit eget talkshow?'"
"Mulaney: Okay. Så...
"Jeg havde to ideer til et talkshow."
Lad os lige nyde den sætning.
"Jeg havde to ideer til et talkshow."
"Med 'ideer' mener jeg, at jeg tænkte på dem for mig selv.
"Jeg vil interviewe folk, der laver noget, som interesserer mig.
"Jeg skal ikke stå og se dem gøre deres arbejde.
"Men som i et talkshow.
"De kommer ind, og der er et band osv."
Lad os pause her.
Lad mig opsummere.
"Jeg havde to ideer til et talkshow.
"Og den første idé er et talkshow."
"Den anden idé var et show kun med ældre mennesker.
"Det ville jeg ikke gøre nu på grund af risikoen.
"Men det ville være fedt at tale med ældre folk.
"Især hvis de gerne ville
tale om at være ved livets udgang."
Næste spørgsmål:
"GQ: Apropos tv,
"du havde en sitcom, som ikke lykkedes, men det er længe siden.
"Vi er i en tid, hvor tv-selskaber og streamingtjenester
"giver skaberne mere plads til at skabe det, de har lyst til.
"Vil du derfor prøve igen?"
"Mulaney: Taler du om en sitcom med publikum,
"som den, jeg lavede?"
"GQ: Nej.
"Ikke nødvendigvis."
"Mulaney: Jeg vil lave præcis det samme show
"og jeg vil kun ændre på publikummet."
Det slutter sådan her:
"GQ: Jeg tror, at vi kan konkludere fra denne samtale,
"at der er tonsvis af ideer, som flyver rundt i dit hoved,
"som du bestemt skal udføre."
"Mulaney: Hvis det er det, folk læser i det her, bliver jeg glad."
"GQ: Okay.
"Jeg lader dig gå nu.
"Jeg vil ikke tage din tid væk fra dine Froot Loops."
"Mulaney: Hvad snakker du om?
"De er for længst væk."
Godnat, Boston. Tusind tak.
TAK
I REDDEDE MIT LIV
Tekster af: Mads Cunha Vestergaard, Emil Backer Schmidt