Downloaded from YTS.MX
Viimeiset pari vuotta olen tehnyt kovasti töitä itseni eteen.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ja olen huomannut, että kaikki on hyvin, kunhan saan jatkuvaa huomiota.
Rakastan huomiota.
Olen aina halunnut sitä.
Kun olin pieni poika, en saanut sitä tarpeeksi.
Olin kolmas neljästä lapsesta.
Minulla on vanhempi veli ja sisko.
Kun olin kolmevuotias, he veivät minut sivummalle -
ja sanoivat minulle, että olen adoptoitu.
Ja että oikea äitini oli murhattu -
Miss American toimesta.
He sanoivat: "Jos kysyt äidiltämme siitä, hän suuttuu.
Älä kysy, onko se totta, ellet haluat suututtaa häntä.
Jos kysyt isältämme, hän sanoo, että me valehtelemme.
Mutta hän valehtelee."
He varautuivat kaikkeen.
Ja kokemani stressin pahentamiseksi,
kun olin kolmevuotias,
luulin, että Miss America tarkoittaa Vapaudenpatsasta.
Ja se kesä oli vuonna 1986.
Kesän -86 itsenäisyyspäivänä.
Reagan oli silloin presidentti -
ja piti puheen Vapaudenpatsaan edessä.
Hänellä oli valkoinen paita, tuuli puhalsi,
ja hän sanoi: "Tämä nainen on upea nainen."
Ja olin kotona ihan: "Herranjumala!
Tämä yltää huipulle asti.
En saa ikinä oikeutta äidilleni."
Kaipasin koulussa aina huomiota.
Sairaaseen pisteeseen asti.
En tiedä, oletteko kokeneet tätä tunnetta,
mutta muistatteko sen, kun olitte alakoulussa tai tarhassa,
ja luokkakaverinne tuli eräänä päivänä kouluun,
ja kävi ilmi, että hänen isovanhempansa kuoli?
Ja luokkakaveri sai valtavasti huomiota.
Opettaja sanoi: "Aaronin isoisä menehtyi."
Hän vastasi: "Niinpä."
Ja me olimme ihan: "Voi, Aaron."
Hän oli sinä päivänä kuin VIP-henkilö.
Hän oli tyyliin: "Saanko istua säkkituolissa lukuhetken aikana?"
Olimme tyyliin: "Voi raukkaa, saatana. Tietysti."
Siitä viis, että seinällä oli laminoitu luettelo,
jossa luki, kuka minäkin päivänä sai istua säkkituolissa.
Olimme kaikki odottaneet kärsivällisesti.
Ja viis siitä, että säkkituoli on opettamassa kärsivällisyyttä.
"Sinä kiilasit jonossa."
Panitteko merkille, kuinka paljon huomiota isovanhempansa menettänyt lapsi sai?
Ja aloitteko ikinä,
kuten minä,
toivomaan?
Tai ehkä jopa -
rukoilemaan.
"Tapa yksi isovanhemmistani, niin minäkin saan huomiota."
Minä rukoilin.
Ja niin osa teistäkin.
Ja tiedän sen, koska te aloitte nauramaan -
ihan tuon vitsin alusta.
Jos rukoilitte, niin älkää murehtiko liikoja.
Kyllä. Se on sysimusta muisto.
Mutta olitte lapsia.
Sitä paitsi olitte pieniä lapsia,
joten teillä vielä luultavasti oli tyyliin neljä isovanhempaa.
Se on monta isovanhempaa.
Onko se liian monta?
En tiedä. Kunhan kysyn.
Kuulkaahan, hitto vie! En kehota -
teitä rukoilemaan, että joku tärkeistä kuolee.
Ette halua tappaa äitinne äitiä. Liian tärkeä ihmissuhde.
Ettekä halua tappaa isänne isää, koska sitten isänne muuttuu oudoksi.
Lapset, luuletteko, että isänne on nyt outo?
Odottakaa, että hänen isänsä kuolee.
Sitten hän alkaa etsiä itseään.
Hän haluaa lisää perhekuvia mutta on kuvissa tai kuvatessa vihainen.
"Voimmeko ottaa edes yhden kuvan, jossa kaikki hymyilevät!"
Olemme ihan: "Tällä runkkarilla ei taida mennä kovin hyvin."
Eli niitä tärkeitä ei halua tappaa.
Mutta voisi tappaa -
yhden vähäpätöisistä.
Tiedätte kenet.
Voisi...
Isänne äidin voisi tappaa.
Kuka edes tiesi, että isällänne oli äiti.
Hän ei nähtävästi tehnyt kovin hyvää työtä.
Kysykää äidiltänne, onko hän sitä mieltä,
että isänne äiti teki hyvää työtä -
ja ansaitsee elää.
Ei tietenkään.
Hän on ikävä vanhempi nainen,
joka ei tee mitään muiden eteen.
Mutta nyt hän voisi tehdä.
Hän voisi kuolla -
syys- ja toukokuun välillä.
Painavaa asiaa, Boston.
Kun olin peruskoulussa, isoäitini kuoli kesällä!
Se oli hyödytöntä!
Ei lukuvuoden aluksi voi ilmoittaa,
että: "Mummi kuoli 17. heinäkuuta."
"Olet päässyt jo yli siitä. Pois säkkituolista!"
Pahoittelen, että aloitin show'n niin synkällä aiheella.
En myöskään halunnut aloittaa aivan liian hilpeästi.
On ollut pari outoa vuotta.
Niin oli teilläkin.
En halunnut teeskennellä.
Tyyliin: "Hei, Boston! On naurun aika!"
Näyttäkää hymyt
Laskekaa maskit
Tiedätte mitä se tarkoittaa
Me ollaan karanteenissa
Me käytiin läpi vieroitus Ja meille tuli avioero
Ja nyt maineemme on erilainen
Kukaan ei tiedä mitä ajatella
Hei, joo!
Kaikki lapset tykkää Bo Burnhamista enemmän
Koska hän on tällä hetkellä Vähemmän ongelmallinen
Miellyttävyys on vankila
Ei tuolla voi aloittaa.
Kiitos. Kirjoitin tuon.
Ennen kuin aloitan.
Nuorimies kolmannessa rivissä.
Mikä nimesi on?
Henry? No niin, Henry.
Kuinka vanha olet?
Yksitoista. Selvä. Hienoa.
Et häiritse minua lainkaan läpi koko tämän esityksen.
Henry...
Voi, hitto.
Tiedätkö... En tarkoita tätä -
jollain "Tiedätkö kuka olen?" -tyylillä.
Mutta tiedätkö, kuka olen -
vai peruiko lapsenvahti, ja yhtäkkiä istuitkin pakettiautossa?
Tiedät, vai? Oletko nähnyt stand up -esityksiäni?
Hyvä on.
Kiitos että tulit.
Tuota...
Ne asiat, joista puhun -
tänä iltana, ja joita tein hiljattain...
En ikinä sano näin, Henry.
En sano tätä nimenomaan sinulle. Mutta älä!
Onko selvä?
Älä.
Oletko kuudennella?
Viidennelläkö?
Selvä.
Jos olet nähnyt stand up -esityksiäni,
minulla on eri meininki nykyään.
Nuorempana saatoin tulla lavalle ja olla ihan: "Moi!"
Mistähän se mahtoi johtua.
Ne päivät ovat takanapäin.
Se siitä. Se on ohi.
No niin.
Kerron, mitä tapahtui.
Joulukuun 18. päivä vuonna 2020.
Henry, joululomasi oli alkamassa -
kolmannella luokalla.
Minä sen sijaan olin irti New Yorkissa,
eikä minulla mennyt hyvin.
Olin villiintynyt.
Sinä iltana, 18. joulukuuta vuonna 2020,
minut oli kutsuttu ystäväni luokse päivälliselle.
Jännittävää, eikö?
Ei.
Kun saavuin, se olikin kepponen.
Päivällistä ei ollut.
Se oli interventio.
Minua varten.
Interventiot minua varten -
ovat interventioista huonoimpia.
Kun saavuin interventiooni,
tiesin heti, että se on interventio.
Tiedättekö, kuinka vaikea huumeongelman on oltava,
että avatessaan oven ja nähdessään joukon ihmisiä -
ensimmäinen ja välitön ajatus on:
"Tämä on varmaan interventio huumeongelmastani"?
"Miksi kukaan muuten olisi oven takana."
Tämä oli ajatusketjuni, kun sinä iltana saavuin interventiooni:
"Päivällistä opiskelukaverin kanssa!"
"Mitä Seth Meyers täällä tekee?
Helvetti!"
Lisäksi olin interventiostani kaksi tuntia myöhässä.
En tiennyt, että minua odotetaan.
Olisinpa tiennyt.
Olisin myöhästynyt miljoona tuntia.
Myöhästyin kaksi tuntia. Kun saavuin,
kaikki olivat sitäkin vihaisempia.
He sanoivat: "Ja olet myöhässä."
Vastasin: "Jos halusitte, että tulen ajoissa,
olisitte tekstanneet: 'John, meillä on kokaiinia.'
Olisin tullut etuajoissa järjestämään tuoleja."
Myöhästyin kaksi tuntia, koska minulla oli kaksi tärkeää asiaa.
Ensimmäinen asia oli mennä diilerini kämpälle.
Minua hävettää kertoa, että menin ostamaan huumeita.
Maksoin hänelle käteisellä, minkä lisäksi maksoin huumeista,
jotka olin ostanut pari iltaa aikaisemmin,
koska Venmo-maksujeni kiintiö oli täynnä.
Tiesittekö, että se on mahdollista?
Venmossa on viikoittainen maksukiintiö.
Nyt kun olette kaikki täällä,
haluan sanoa pari sanaa Venmosta -
narkomaaniyhteisön puolesta.
Venmo on huumekauppoja varten.
Sitä varten se oli.
Kellään meistä huumemaailmassa ei ole mitään käsitystä,
mitä te kaikki siviilit -
teette meidän sovelluksessamme -
julkisine tilitapahtuminenne, jumalauta.
Luuletteko olevanne myymässä satoanne torilla vuonna 1555?
"Kuulkaa, kuulkaa!
Katsokaa minua!
Vaihdan yhden lihotetun hanhen kymmeneen retiisiin." Älkää kuuluttako.
Toinen illan hoidettava asia on omasta mielestäni huvittava.
Päivällisen oli määrä alkaa klo 19.00.
Joten menin parturoitavaksi -
klo 19.00.
Ja todella uskoin, että molemmat onnistuvat.
Menin parturoitavaksi -
Saturday Night Live -ohjelmaan,
joka on TV-ohjelma, ei koko illan auki oleva parturi.
Mutta heillä on hiusosasto,
ja minulla kulkulupa, koska olin ollut siellä töissä.
Joten klo 19.00,
tuhdissa kokaiinipilvessä,
nousin 30 Rockefeller Centerin kahdeksanteen kerrokseen,
kävelin Emmy-palkitulle hiusosastolle -
ja sanoin: "Moi, leikkaisitteko hiukseni?"
Ja he vastasivat: "John, ethän sinä juonna tällä viikolla."
Ja sanoin: "Moi, leikkaisitteko hiukseni?"
Tiedätte sen jutun, kun narkkari -
tulee toimistoonne parturoitavaksi.
"Selviän helpommalla, jos leikkaan ne."
Niin siinä kävi.
Saavuin interventiooni kaksi tuntia myöhässä.
Ystävieni mukaan sanoin näin:
"Jaaha!"
Olin juuri käynyt diilerini luona,
joten huusin välittömästi:
"Voinko käydä vessassa ennen kuin aloitamme?"
He sanoivat ei. Minä sanoin...
Sitten tämä palkattu interventionainen -
tuli luokseni ja sanoi: "Hei."
Vastasin: "Väärä energia!"
Tulin tähän interventioon.
Jokainen siellä oli hyvin huolissaan -
minun vuokseni.
He olivat huolissaan fyysisestä hyvinvoinnistani.
Mutta tulin sinne kokaiinista laihana ja freesissä kampauksessa.
He olivat kaikki olleet tiukassa karanteenissa yhdeksän kuukautta.
He näyttivät paskalta.
Olin parhaan näköinen henkilö interventiossani.
Isolla erolla.
He näyttivät Jerry Garcialta.
Kävelin huoneeseen.
Siellä, New Yorkissa, oli paikalla kuusi ystävääni,
ja kuusi ystävääni Zoomin välityksellä Los Angelesista.
Ehkä mietitte: "Olisin sanonut:
'Jos kerta olette niin huolissanne,
miksi ette lentäneet tänne?'"
Ei hätää.
Sanoin sen lukuisia kertoja.
Sanoin sen useasti illan aikana.
Nainen sanoi:
"Tule. Näytän sinulle tuolisi."
Minulle oli erityistuoli.
Koska olin huomion keskipiste.
Olin istuutumassa tuoliini, kun ystäväni sanoi:
"Luulin, että hänet kaadetaan maahan."
"Luulit, että mitä?"
"Niin kuin Intervention-sarjassa.
Luulin, että sinut kaadetaan."
"Tuo on To Catch a Predator.
Oletko pettynyt, kun minua ei kaadetakaan?"
Hän sanoi: "Kyllä. Hiukan pettynyt."
Istuuduin tuoliini ja katsoin näitä rottia.
Kuulkaahan.
Sanon tämän nyt, eikä tarkoitukseni ole olla outo.
Se oli tähtiä vilisevä interventio.
Se oli hyvä ryhmä.
Vaikka olinkin aluksi vihainen,
mietin: "Tämä on hyvä kokoonpano.
Tämä on tietyllä tavalla imartelevaa."
Se oli kuin "We are the World", jota esitti joukko yli 40-vuotiaita -
vaihtoehtokoomikoita.
Kaikki olivat koomikoita.
Silti kukaan ei sanonut mitään hassua -
koko iltana.
Ennen kuin tulin paikalle, he olivat sopineet keskenään,
etteivät kertoisi vitsejä.
Olin joutumassa psykoosiin.
Istuin kamalalla tuolilla -
kokaiinilaskuissa.
En saa mennä vessaan virkistäytymään,
ja maailman hauskimmat ihmiset tuijottavat minua -
kieltäytyen kertomasta vitsejä!
Se oli sietämätöntä!
Fred Armisen oli totisena.
Tiedättekö, kuinka vastenmielistä se on?
Hän ei esittänyt tai äännellyt. Hän vain:
"John, olen todella huolissani kaikesta, mitä käyt läpi."
Olin ihan: "Seuraava!"
Suurimman osan interventioni kestosta -
vakaa aikomukseni oli välttää vieroitushoito.
Suunnitelmani oli horjuttaa johtajanaisen asemaa.
Jos saisin muut epäilemään hänen auktoriteettiaan,
niin uskoin koko homman luhistuvan korttitalon lailla.
Toivoin, että lopulta -
he olisivat: "Tuo kampaus ja itseluottamus.
Tehdään hänestä johtaja. Nainen menköön vieroitukseen."
Yhdessä vaiheessa poltin ketjussa tupakkaa avoimesta ikkunasta -
joulukuussa New Yorkissa. Kuten kuka tahansa raitis henkilö tekisi.
Kysyin naiselta: "Kertoivatko he edes minusta etukäteen?"
Hän vastasi: "Kyllä. Kaikki sanoivat, että olet todella mukava."
Älkää uskoko persoonaa.
Yhdessä kohtaa tokaisin tämmöisen jutun:
"Menen vieroitukseen,
kun jokainen teistä lopettaa ryyppäämisen ja pilven polttamisen."
Hiljaisuus laskeutui huoneeseen.
Sitten Nick Kroll huusi: "Tässä ei ole siitä kyse."
On turhauttavaa,
kun ihmiset puuttuvat asioihin, vaikka heillä on omiakin ongelmia.
Vähän kuin saisi joltakulta tekstarin,
mutta se tulee sähköpostiosoitteesta.
Itse on ihan: "Selvä. Ymmärrän viestin,
mutta sinun on skarpattava. Tämä...
Vihaan tätä. Nimesi on iCloudissa.
Miksi tekstaat minulle? Älä ikinä tekstaa näin.
Nyt meillä on kaksi lankaa. Alkuperäinen,
jossa nimesi on haluamallani tavalla,
ja tämä uusi pienillä kirjoitettu kauhistus.
Nämä kirjaimet eivät edes mahdu esikatseluun."
Sitten he tekstaavat selvittääkseen, mistä tekstarit tulevat.
"Tulevatko tekstarini yhä sähköpostiosoitteestani?
Onpa outoa.
Tulevatko ne yhä sähköpostistani?
Outoa."
He soittavat FaceTime-puheluita sähköpostiosoitteestaan!
Soitatko jonkun lapsen iPadista?
Olin täysi kusipää sinä iltana. Tiedostan sen.
Mutta olin raivoissani heille.
Olin aivan hiilenä sinä iltana.
He olivat huijanneet minua.
Pohjimmiltaan interventio on kepponen.
He olivat tehneet kepposen ja yrittivät kertoa, kuinka elää elämääni.
He yrittivät hallita minua -
ja lähettää kuukausiksi vieroitukseen.
Olin voimaton ja todella vihainen.
Seison tässä tänään,
helmikuun 26. päivä vuonna 2023,
vuoden ikävimpänä aikana,
teidän upeiden ihmisten ja loistavan viidesluokkalaisen kanssa.
Saan esittää tämän show'n ja...
Olen kiitollinen kaikille, jotka osallistuivat interventiooni.
He tekivät intervention, latelivat totuuksia ja pelastivat elämäni.
No niin. Tuo riittää.
Älkää seiskö heidän vuokseen.
Heitä on kiitetty.
Ja siis -
he kyllä tietävät, että he tekivät hyvän asian.
He ottavat sen usein esille.
Sitä paitsi -
olen vieläkin vihainen heille.
Olen aidosti kiitollinen.
Ja voisipa minulla olla vain se yksi tunne. Mutta ei ole.
Tunteita on kaksi.
Olen yhä aika vihainen.
Koska... No niin.
Tiedättekö, miltä tuntuu,
kun 12 ihmistä pelastaa elämäsi?
Liian monta ihmistä.
Neljä olisi riittänyt.
Ja tiedän, keitä ilman olisi pärjätty.
Sen sijaan koko loppuelämäni ajan -
on 12 yksittäistä ihmistä,
joiden kanssa päivällisellä olen tyyliin:
"Ei, minä maksan sen. Äläs nyt.
Ihan oikeasti.
Pelastit elämäni.
Zoomin välityksellä."
Jos joku teistä on ollut vieroituksessa,
hän ehkä tietää tämän,
mutta sinne ei saa ottaa mukaan huumeita.
Ehkä muistatte iltani ensimmäisen hoidettavan asian,
joka oli ennen interventiota.
Lähdin interventiosta vieroitukseen -
läjäpäin huumeita mukanani.
Eli siihen aikaan olin koukussa kokaiiniin,
Adderalliin, Xanaxiin, Klonopiniin -
ja Percocetiin.
Eli "Providencen erikoiseen".
Providence, Rhode Island.
Muualla asuville tiedoksi, että lähellä on kaupunki,
jota kaikki pitävät isona vitsinä.
Hupsu paikka.
Lähdin vieroitukseen. Mukanani oli -
täysi pussukka 30 mg:n vahvuista Adderallia,
täysi pussukka Xanaxia,
kolme grammaa kokaiinia -
ja 2 000 dollaria käteistä.
Minulla oli muita suunnitelmia sille viikonlopulle.
Saavuin vieroitukseen neljältä aamulla -
ja kävelin vastaanottotiskille.
Vastaanottovirkailija kysyi: "Onko mukanasi huumeita?"
Ja sanoin: "Ei ole!
Saisinko käydä vessassa?"
Kaksi miestä riisui talvitakkini -
ja alkoi syynätä taskujani.
He löysivät takkini sisäpuolen vetoketjutaskun.
Mietin: "Miten he tiesivät sisäpuolen taskusta?
Kukaan elämässäni ei ole löytänyt sitä."
He vetivät -
sieltä esiin kaikki ne pillerit, käteisen ja kaksi grammaa kokaiinia.
Muistakaa, että sanoin kolme grammaa.
Ryystin sitä autossa.
Ja ryystin sitä -
huoltoaseman vessassa -
vaipanvaihtotelineen päältä.
Mitä?
Sitä vartenhan ne ovat.
Luuletteko, että ne rotanloukut -
on tarkoitettu ihmislapsia varten?
Niihin on kaiverrettu jengitunnuksia.
Ne on tarkoitettu kokaiiniviivoja varten.
Kun on koukussa kokaiiniin, maailman näkee tasoina.
Vedettyään esille kaikki ne pillerit,
kokaiinin ja käteisen he kääntyivät tuijottamaan minua.
Sanoin: "Jaa. Voi noita vanhoja talvitakkeja."
Se on teille tuttu ilmiö.
Kun käytte läpi hanhenuntuvaista takkianne -
ja olette tyyliin: "Viisi tonnia ja neljä grammaa?
Illalta, jona lauloimme joululauluja.
Voi niitä vanhoja talvitakkeja."
Sitten he veivät reseptilääkkeeni.
Reseptilääkkeeni.
Enkä puhu laittomista katupillereistä,
vaan lääkärin määräämistä reseptilääkkeistä, joissa lukee nimeni.
Ja he ottivat ne minulta,
koska niitä ei olisi pitänyt määrätä minulle alun alkaenkaan.
Voi, mikä kokoelma minulla oli.
Kaikki se vaiva ja työ, joka sen eteen piti tehdä.
Tiedättekö, kuinka vaikeaa on saada lääkäri -
kirjoittamaan resepti lääkkeeseen, jota ei tarvitse?
Se ei ole vaikeaa.
Se on todella helppoa.
Minäpäs kerron miten, mutta älkää tehkö sitä.
Mutta jos teette, se toimii varmasti.
Menkää WebMD-nettisivulle.
Etsikää postinumeroalueellanne olevia lääkäreitä.
Onko selvä? Järjestäkää sitten tulokset -
alimmasta pistemäärästä korkeimpaan.
Ette joudu selaamaan kauaa.
Etsikää alueeltanne lääkäri,
jolla on vähiten tähtiä.
Tämä henkilö tarvitsee asiakkuuttanne.
Onko kyseessä huono lääkäri?
Ei suinkaan.
Kyseessä on paras lääkäri.
Siis oikeasti...
Sinne voi kävellä,
ja se on kuin Captain Phillipsistä.
Voit olla tyyliin: "Katso minua. Nyt minä olen lääkäri."
He antavat käyttää tietokonettaan.
Voi lukea vaikka Yahoo-uutisia.
Minulla oli New Yorkissa lääkäri, joka pelkästään kirjoitti reseptejä.
Tohtori Michael.
Ei sukunimeä.
Enkä nyt suojele hänen henkilöllisyyttään.
Hän ei ikinä kertonut sukunimeään.
Jopa ennen pandemiaa -
tohtori Michael piti vastaanottoaan asunnossaan Second Avenuella.
Se on omituista.
Kun menin tapaamaan häntä,
koputin hänen oveensa, ja hän avasi sen aina näin:
"Vaimoni Minerva nukkuu."
Vainoharhaisesti. Mutta hän ei yrittänyt sanoa:
"Eli puhu hiljaa."
Ikään kuin hän olisi sanonut: "En tappanut juuri vaimoani, Minervaa."
Sitten menimme hänen keittokomeroonsa.
Sen kutsuminen keittiöksi olisi liioittelua.
Ja meillä oli vastaanotto.
Sanoin: "Haluan Klonopinia."
Hän vastasi: "Selvä."
Kun hän kirjoitti reseptiä -
ja repäisi sen irti, hän kysyi: "Mitä varten?"
Vastasin: "Olen ahdistunut."
"Sittenhän sinä tarvitset tätä."
Sitten tohtori Michael kysyi aina:
"Haluatko flunssaruiskeen?"
Hän halusi olla kuin oikea lääkäri.
Vastasin: "Ei, Michael.
Olet antanut minulle niitä jo kaksi tässä kuussa.
Minulla on hullu olo,
todella sairas."
Sitten hän sanoi: "Haluatko B12-ruiskeen?
Haluatko vitamiiniruiskeen?"
Hän halusi aina antaa minulle jonkinlaisen ruiskeen,
koska hänellä oli eräänlainen juttu.
Kaverilla, jonka nimi on tohtori Michael -
ja vastaanotto kotonaan, täytyy olla juttu.
Michaelin juttu oli se, että hän halusi miesten -
riisuvan paitansa asunnossaan.
Te olette nyt vaivaantuneita, mutta minua se ei enää hetkauta.
Ja jos luulette, että tarinan lopuksi olin tyyliin:
"Ja sanoin: 'Ei todellakaan'",
niin tulette pettymään raskaasti.
Sitten aloitimme esityksemme.
Käärin T-paitani hihan,
Michael tuli ruiskunsa kanssa ja sanoi:
"Paita pitää riisua kokonaan."
Mietin: "30 Klonopinia, kaksi täyttöä..."
Ja seksuaalinen häirintä loppui aina siihen.
Ehkä se oli hänen koko juttunsa.
Hän vain halusi miesten riisuvan paitansa.
Tai ehkä paidattomassa minussa oli jotain,
mikä saa seksuaalisen häirinnän loppumaan.
Tuossa tarinassa on kaksi opetusta.
Ensinnäkin nyt tiedätte tuon.
Ette tienneet ennen.
Toinen opetus on tämä.
Rokotus, tehosterokotus ja vastaavat kannattaa ottaa. Mutta.
Kun näinä päivinä kuulee ihmisten sanovan:
"Luottaisit lääkäreihin..."
Kun kuulette jonkun sanovan "Luota lääkäreihin", muistakaa,
että jossain, keittokomerossaan,
istuu tohtori Michael.
Ja jos hän on niin luotettava,
miksi Minerva on aina nukkumassa?
Eli he veivät reseptilääkkeeni.
He veivät ne.
Tämä kaikki tapahtui neljältä aamulla,
jolloin kirjauduin klinikalle.
Hypätään ajassa 12 tuntia eteenpäin -
saman päivän iltaneljään.
Olin sairaalahuoneessani klinikan katkaisuhoito-osastolla.
Jouduin käymään katkaisuhoidossa neljänä tai viitenä päivänä,
koska järjestelmässäni oli kaikkea. Olin huoneessani.
Olin ollut vieroituksessa 12 tuntia,
enkä ollut nukkunut tuona aikana.
Ja olin ollut siihen mennessä hereillä -
yhteensä 50 tuntia.
Lääkärit yrittivät antaa minulle rauhoittavia lääkkeitä.
Tässä vaiheessa elämässäni sedatiivitoleranssini oli uskomaton.
Ihan sama, mitä he antoivat, minua ei nujerrettu.
Olin kuin suuri Rasputin. Minua ei voinut saada polvilleni.
Sillä hetkellä oikeasti hyvä lääkäri -
astui sairaalahuoneeseeni.
Jos viimeiset pari vuotta on käynyt vain -
tohtori Michaelin vastaanotolla,
hyvä laillistettu lääkäri on pelottava.
Kuin henkien manaaja.
Hän tuli sisään kuin: "Hei, olen tohtori Henry Ford Askew."
Itse olin ihan: "Ei! Kaksi nimeä.
Ei!
Hei.
Haluatko, että riisun paitani, vai?
Pidätkö tästä?
Pidätkö jutuista?
Minkälainen lääkäri oikein olet?
Onko vaimosi kuollut?"
Huusin tälle lääkärille:
"Missä Klonopin-pillerini ovat?"
"Emme voi antaa sinulle Klonopiniasi."
"Miksi ette?"
"Tämä on vieroitushoitolaitos.
En voi antaa jotain, mikä Pennsylvanian osavaltion laissa -
luokitellaan kovaksi huumeeksi."
Vastasin:
"Pennsylvanian laissa, vai?
Entä jos menisimme apteekkiin New Jerseyssä?"
Nähkääs, minä luulin,
että hän puhui minulle ahdingosta,
joka koski meitä molempia.
Kuin hän olisi ollut: "Antaisin mielelläni nämä pillerit.
Olet selvästi täysin rauhallinen nuorimies,
joka on heilunut ja keinunut sairaalakaavussa -
ja New Balance -lenkkareissa viimeiset 12 tuntia.
Mutta tämä ärsyttävä Pennsylvanian osavaltio."
"Tohtori hyvä, entä jos menisimme apteekkiin New Jerseyhyn?"
"Herran pieksut. Kukaan ei ole miettinyt tuota.
Olet paikan ensimmäinen narkomaani, jolla on juoni.
Mennään minun autollani.
Olet selvästi valmis lähtemään täältä."
Se oli klo 16.00.
Kolme tuntia myöhemmin klo 19.00 nukahdin viimein.
Sain Librium-nimistä lääkettä, ja se sammutti minut.
He jättivät huoneeseeni hoitajan varmistamaan,
että pysyn unessa,
koska olin ollut hankala.
En ole varma, mikä heidät sai niin varovaisiksi,
mutta se saattoi johtua siitä, että sanoin:
"Teeskentelen, että menen nukkumaan.
Sitten kun luulette, että nukun ja lähdette huoneestani,
painun helvettiin tästä vieroituksesta."
Jokin siinä, että sanoin tuon kahdesti ääneen -
kahdelle eri työntekijälle,
sai pari kulmakarvaa nousemaan.
Mutta nyt olin oikeasti unessa.
Huoneessani on hoitaja varmistamassa, että nukun.
Hän istuu tuolissa yöpöydän vieressä. Minä nukun sängyssä.
Puhelimeni makaa näyttö ylöspäin yöpöydällä hänen vieressään.
Tismalleen tähän samaan aikaan, noin klo 19.00,
hyvä ystäväni, Pete Davidson, yrittää soittaa.
Pete... Kyllä, juuri se. Pete -
ei ollut interventiossa, koska hän oli matkalla.
Nyt hän oli laskeutunut ja huolissaan kuultuaan vieroituksestani.
Hän alkoi soittamaan.
Hauska fakta Petestä.
Hän vaihtaa puhelinnumeroaan jatkuvasti.
En tiedä miksi. Se on hänen taipaleensa.
Puolentoista kuukauden välein saan viestin:
"Moro, Pete tässä. Uusi numero."
Vastaan: "Lähetä kuva todisteeksi."
Ja hän lähettää tällaisen kuvan.
Sitten tallennan numeron.
Pitkään tallensin hänet uudestaan ja uudestaan nimellä Pete Davidson.
Jossain kohtaa puhelimessani oli yhdeksän Pete Davidsonia.
Ja se on liian monta Pete Davidsonia.
Joten -
aloin tallentaa hänen numeronsa käyttämällä tekaistuja julkkisten nimiä.
Ihan vaihtelun vuoksi.
Hän oli tovin puhelimessani nimellä "Rodney Dangerfield".
Kun menin vieroitukseen,
olin tallentanut hänet puhelimeeni nimellä "Al Pacino".
Eli, nukun sängyssä.
Hoitaja vahtii minua.
Puhelimeni on hänen vieressään.
Ja Pete Davidson alkaa soittamaan -
uudestaan ja uudestaan ja uudestaan.
Mutta hoitaja näkee puhelimessa,
että tämä tajuton potilas -
ei saa vain yhtä -
eikä kahta,
vaan viisi vastaamatonta puhelua -
Oscar-voittajalta -
Al Pacinolta.
Hän herätti minut, saatana.
En moiti häntä.
Olisin ollut niin utelias.
Heräsin, ja hän ravisteli minua sanoen:
"Sinulle soitetaan."
Olin ihan unenpöpperössä.
Käännyin ympäri. Olin niin väsynyt. Katsoin puhelinta.
Siinä luki: "Al Pacino soittaa."
Tiedän, että se tarkoittaa, että Pete Davidson soittaa.
En selittänyt tätä monimutkaista koodia hoitajalle.
Vastasin puhelimeen hänen edessään.
Sanoin: "Haloo.
Voi, äijä.
Minulla ei mene kovin hyvin.
Kukaan ei syytä sinua."
Nyt sitten.
Sanoin viimeisen osan, koska jotkut ovat väittäneet,
että vedämme huumeita yhdessä.
Koska hänellä on tatuointeja,
ja minulla ei ole.
Harjoitamme varmasti noituutta.
En ole sekoilut Peten kanssa.
Hän on aina tukenut raittiuttani.
Siitä me keskustelimme.
Mutta keskustelu, jota hoitaja luuli, että kävimme...
Se ilahduttaa minua vieläkin.
"Haloo."
"Johnny.
Al tässä.
Voi raukkaparka.
Kuulin, että olet vieroitushoidossa.
Miten menee, äijä?"
"Voi, äijä.
Minulla ei mene kovin hyvin."
"Voi reppanaa.
Soitin sinulle viidesti,
koska luulen, että saan syyt niskoilleni.
Alan epäillä,
että kun amerikkalaiset kuulevat John Mulaneyn retkahduksesta,
he nimeävät loogisesti -
ja välittömästi yhden syyllisen.
Ja syyllinen olen minä.
79-vuotias -
Oscar-voittaja -
Al Pacino.
Pacino on italiaa.
'Pa' tarkoittaa isukkia.
Ja 'chino' tarkoittaa khakihousuja.
He syyttävät isukki khakihousuja.
Tämä linja on vaarantunut."
Olin vieroitushoidossa kaksi kuukautta joulukuusta helmikuuhun.
Olin siellä 6. tammikuuta, kun kongressitalo vallattiin.
Ei minun vahtivuorollani.
Koska olisin varmistanut,
ettei niin kävisi.
Onko mitään vallattu ennen vieroitushoitoani?
Ei.
Onko sen jälkeen?
Ehdottomasti ei.
He eivät uskaltaisi.
He tietävät, että Baby J on palannut kaduille.
Koko vieroitushoitoni ajan paikka oli suljettu koronaviruksen takia.
Emme saaneet lähteä rakennuksesta.
Jossain vieroitushoidoissa käydään retkillä.
Parempina aikoina siellä, missä minä olin,
käytäisiin maatilalla tapaamassa hevosta.
Sitä tehdään paljon. Ratsastusterapiaa.
Kuulostaa kivalta, mutta eikö tunnukin pahalta hevosen puolesta?
Se syntyy ja ajattelee: "Joskus voitan Kentucky Derbyn."
Koko sen elämä on pelkkiä narkomaaneja.
"Selvä."
"No niin."
"Saan itsevarmuutta vahvojen jalkojesi silittämisestä."
"Jos saan nostettua kaviotasi, olen valmis omaan asuntooni."
Kun saavuin vieroitushoitoon, suurin pelkoni oli,
että kaikki tunnistaisivat minut.
Vähitellen -
uusi pelko otti vallan.
En liioittele ollakseni hauska.
Saatana kukaan...
Kukaan ei tiennyt, kuka olin.
Se teki minut hulluksi.
Älkää jakako tätä.
Sanomalehdessä luki,
että olen vieroitushoidossa. Jätin sen näkyville.
"Jestas, sanomalehti tuli.
Tulkaapa tänne. Herttinen.
Mitähän siellä kerrotaan."
Ennen kuin tajusin, ettei kukaan tunnistanut minua,
kävin tutustumisryhmässä.
Menin vieroitusosastolta miesten osastolle,
missä asuisin pari kuukautta.
Heillä oli siellä tutustumisryhmä.
Ennen kuin menin sinne, sanoin itselleni:
"Ole vaatimaton."
Menin sisään ja istuin alas.
Sanoin: "Hei, olen John M."
He tuijottivat minua miettien, miksi odotin aplodeja.
Yksi mies, Lenny, jonka kanssa ystävystyin myöhemmin.
Hän kysyi: "Mitä teet työksesi?"
Muut kysyivät samaa: "Mitä teet työksesi?"
Olin ihan...
Sanoin, että olen stand up -koomikko.
Lenny kysyi: "Tienaatko sillä elantosi?"
"Kyllä, kysy tyttäreltäsi.
Tai pojaltasi, jos hän ei ole urheilija."
Kysy vain tietyiltä pojilta.
Jouduin ongelmiin toisella viikollani.
Koska tilasin pihviä ruokalähetyspalvelun kautta.
Siellä, missä kävin vieroitushoidossa,
oli kaksi asiaa.
Pihviravintola ja vieroitushoito.
Kun tilasin pihvin, ajattelin, ettei lähetti tietäisi,
mikä paikka vieroitushoito oli.
Annoin paikan osoitteen kuin se olisi kotini.
Sitten kirjoitin lisäohjeisiin:
"Älä pysähdy isolle rakennukselle.
Aja mäkeä ylös asuntolalle, ja näet innokkaan,
38-vuotiaan miehen kylpytakissa."
Ruoka saapui, mutta ohjaaja takavarikoi sen.
Hän pyysi minut puheilleen -
ja sanoi: "Tämä on sairasta ja vakavaa."
"Se on vain pihviä!"
"Mitä jos kuivaharjoittelet pihvillä?"
"Mitä se tarkoittaa?"
"Tällä kertaa tilaat vain ruokaa.
Naureskelemme sille ja annamme olla.
Mutta mitä jos annat ison tipin,
jotta voit seuraavalla kerralla sanoa: 'Muistatko minut?
Annoin ison tipin.
Annan isomman, jos tuot minulle huumeita.'"
Sanoin: "Miten mahtava idea."
Tein kovasti töitä.
Tottelin ohjaajiani.
Kun saavuin sinne, ohjaajani pyysi,
että kirjoittaisin omaelämäkerran päihteiden käytöstäni.
"Mitä tarkoitat?"
"Kirjoita ylös kaikki isot elämänkohdat, jolloin käytit päihteitä."
"Tarkoitatko hiljattain vai 6-vuotiaasta lähtien?"
"Aloititko juomisen silloin?"
"Kyllä." Hän antoi enemmän paperia.
Maistoin alkoholia 6-vuotiaana.
En ollut baarissa juomassa Manhattania.
Saimme maistaa olutta ja viiniä.
Kun olimme lapsia, isäni sanoi,
että alkoholia lähestytään tässä talossa eurooppalaisittain.
Se oli ainut asia, jota lähestyimme eurooppalaisittain.
Kaikkea muuta lähestyimme kuin Keskilännen ihmiset.
Mukaan lukien Eurooppaa. "Sinne me emme mene."
Kun olin 13-vuotias, olin humalassa joka viikonloppu.
Menin ystävieni kanssa ulos Chicagon kaduille.
Lincoln Avenuelle.
Seisoimme viinikauppojen edessä -
ja pyysimme aikuisia ostamaan meille viinaa.
Se oli aina dramaattinen prosessi,
koska näytimme 13-vuotiaina 9-vuotiailta.
Istuimme siellä kuin Charles Dickensin katulapset.
"Anteeksi, herra."
Joskus he yrittivät antaa rahaa.
"Ei, annan sinulle rahaa."
"Ostat minulle olutta tuosta kaupasta, jossa myyjä katsoo -
tätä koko tilannetta ikkunasta."
Yläasteella sanoin ystävilleni:
"Kysytään vain pariskunnilta, jotka ovat treffeillä,
koska mies ostaa meille olutta näyttääkseen coolilta -
deittinsä edessä."
En ymmärtänyt aikuisten treffeistä mitään.
Ihan kuin deitti sanoisi illan lopuksi:
"Kuule.
En ollut sinusta varma -
alkuillasta.
Mutta kun näin, että ostit kaksi 24 oluen pakkausta -
pikkurahalla -
ja sen hedelmäviinin sille yhdelle lapselle,
ajattelin, että hän on se oikea."
Aloitin huumeiden käytön 14-vuotiaana -
parhaiden ystävieni kanssa. Johnin ja Johnin.
He ovat eri ihmisiä kuin minä.
Molempien nimi on John.
John O'Brien, John McNulty ja minä.
Olen John Mulaney.
Jos et tiennyt sitä, olit vieroitushoidossa kanssani.
Kerran,
kun olimme 16-vuotiaita, minä, John ja John -
poltimme pilveä yöllä parkkipaikalla.
Olimme pilvessä, ja poliisiauto ilmestyi tyhjästä.
"Hitto." Heitimme jointin viemäriin -
ja loputkin pilvestä.
He halusivat silti jutella.
Kädet piti laittaa auton päälle.
"Menkää riviin. Kädet konepellille."
Me kolme menimme riviin ja laitoimme kätemme auton päälle.
Poliisi meni John O'Brienin luokse -
ja alkoi taputella tätä.
Hän kysyi: "Mikä on nimesi?"
"John."
Sitten oli John McNultyn vuoro.
Poliisi taputteli vaatteita.
Hän kysyi: "Mikä on nimesi?"
"John."
Sitten oli minun vuoroni.
Ennen kuin hän alkoi tutkia vaatteitani,
hän kuiskasi korvaani:
"Nimesi on parasta olla muu kuin helvetin John."
"Minua kutsutaan Baby J:ksi kaduilla."
Vieroitushoidossa istutaan ohjaajan kanssa alas -
ja käydään puhelin läpi.
Usein täytyy poistaa ja estää -
huumediilereiden tai muiden numerot, jotka puhelimessa on.
Joskus heihin pitää ottaa ensin yhteyttä -
ja sanoa: "Poistan ja estän numerosi."
Jotta he eivät yrittäisi tavoitella.
Silloin erotaan huumekauppiaasta.
Tein niin kerran ohjaajani kanssa.
Kävin puhelintani läpi.
Etsin ensin päädiilerini Arvinin numeron.
Lähetin hänelle viestin:
"Hei, poistan ja estän numerosi.
En enää ikinä osta huumeita sinulta.
Olen kuivilla."
En tiennyt, miten lopettaa viestiä.
Joten kirjoitin: "Mutta kiitos -
monien vuosien loistavasta ammattitaidosta -
ja monista öistä, joista tuli päiviä."
Lähetin viestin.
Ennen kuin ehdin poistaa ja estää hänet, hän vastasi.
Hän kirjoitti: "Olen ylpeä siitä, että olet kuivilla."
Hän jatkoi:
"Ostin huumeita vain myydäkseni ne sinulle,
koska olin huolissani sinusta -
enkä halunnut, että ostat huonompaa kamaa kadulta."
Tiedän.
Pitääkö minun erota hänestä?
En voi poistaa häntä nyt. Vastasin hänelle:
"Senkin ihana mies.
Ostitko huumeita vain myydäkseni ne minulle?"
"Kyllä."
Kysyin: "Myitkö huumeita muille?"
"En."
Kirjoitin: "Tämä on outo hetki kysyä tätä,
mutta oletko huumediileri?"
"En. Olen taidemaalari. Puhuimme tästä."
En tiedä tänäkään päivänä,
mistä tunnen hänet.
Vastasin hänelle takaisin.
Kirjoitin:
"Miten siinä niin kävi,
että aloit myydä minulle huumeita?"
Hän vastasi:
"En tiedä. Sinä vain pyysit niitä."
Pidän siitä tarinasta,
koska on monia tarinoita huumediilereistä,
jotka ovat tehneet viattomista ihmisistä narkomaaneja.
Saatan olla ensimmäinen narkomaani,
joka teki viattomasta miehestä -
huumediilerin.
Se tietää hyvää.
Vieroitushoidossa keskustelimme ryhmissä.
Jaoimme yhdessä tarinoita siitä,
mitä epätoivoista teimme saadaksemme huumeita.
Haluaisin jakaa yhden niistä kanssanne.
Tässä hieman taustoitusta.
Tammikuussa vuonna 2020 -
olin erittäin riippuvainen kokaiinista.
Halusin lopettaa.
Sen sijaan, että olisin mennyt päihdeneuvontaan -
tai mihinkään neuvontaan -
tai puhunut terapeutille, lääkärille tai kenellekään elämässäni,
soitin kirjanpitäjälleni.
Sanoin: "Olen koukussa kokaiiniin.
Älä anna minulle rahaa.
Älä anna yhtään käteistä."
Hän sanoi: "En suostunut tällaiseen."
"Voit antaa käteistä vain, jos lähetän sähköpostia sinulle ja lääkärilleni.
Se on uusi sääntö."
Lopetin puhelun.
Vihasin uutta sääntöä heti.
Rahat ovat minun.
Paskiainen halusi, että lähetän meiliä hänelle ja lääkärilleni.
Sen sijaan, että olisin soittanut hänelle -
ja sanonut: "Sääntö peruttu."
Olenhan aikuinen.
Hän tekee töitä minulle.
Sen sijaan vietin seuraavat puoli vuotta -
taidokkaasti varastaen omia rahojani -
itseltäni.
Elokuussa 2020 olin todella koukussa.
Halusin kovasti kokaiinia.
Tajusin, että minulla oli toimiva luottokortti.
Päätin, että ostan Rolexin -
luottokortillani.
Panttaisin sen käteistä vastaan -
viisi minuuttia myöhemmin.
Olen hyvä aistimaan tunnelman.
Olette vaikuttuneita tästä suunnitelmasta.
Eräänä päivänä elokuussa 2020,
kun ulkona oli melkein 40 astetta lämmintä,
astuin Rolexin kauppaan Madison Avenuella Manhattanissa.
Astuin sisään.
Kaikilla oli päällä puvut.
He olivat tällaisia. "Kelloja. Sveitsi."
He liikkuivat kuin robotit.
Kävelin sisään.
Päälläni oli vaaleat farkut, jonka lahkeet oli käännetty,
valkoiset lenkkitossut, valkoiset sukat, iso valkoinen t-paita -
ja valkoinen lippalakki.
Jauhoin nikotiinipurkkaa.
Minulla oli JanSportin reppu tiukasti selässä kiinni.
Olin 38-vuotias.
Kävelin kauppaan -
ensimmäisen näkemäni vitriinin luokse -
ja sanoin: "Otan tuon.
Pidän tuosta kellosta.
Haluan sen, kiitos."
Myyjä kääntyi ympäri. Hänellä oli liina -
kuin taikurilla.
Hän sanoi:
"Katselet ruusukultaista kelloa.
Kiinnostaisivatko muut ajannäyttäjät?"
"Ei, minua eivät kiinnosta ajannäyttäjät.
Vain kellot. Haluan tuon.
Tein taustatyöni.
Tiedän siitä kaiken. Haluan sen."
Hän avasi vitriinin ja otti kellon ulos.
Kello oli mokkanahkaisen pehmusteen päällä.
Hän kysyi: "Haluaisitko kokeilla sitä?"
"Ei ole aikaa. Ei tarvitse.
Se ei tule minulle.
Se on lahja veljelleni. Tunnen hänen ranteensa hyvin.
Veljet vilkuilevat.
Jaoimme huoneen,
joten tiedän, että se sopii."
Hän sanoi: "Ai, lahja veljellesi.
Millaisia sormuksia veljesi käyttää?"
"Siis mitä?"
Oliko se arvoitus?
Vihittiinkö minua Yalen valkoihoisten yhdistykseen?
"Mitä oikein tarkoitat?"
Hän sanoi: "No,
jos veljesi käyttää keltakultaisia tai valkokultaisia sormuksia,
et ehkä halua valita ruusukultaista kelloa.
Kuten ehkä tiedät, metalleja ei saisi sekoittaa keskenään."
Sanoin: "Minua loukkaa, että luulet, että ehkä tiedän sen.
Tiedän sen sekä muitakin faktoja.
En koskaan...
En laittaisi alumiinitölkkiä teepannun viereen.
En laittaisi trumpettia lämpöpatterin viereen.
Saatan olla vanhanaikainen, mutta olen erottelun puolella.
Kuulit kyllä. Metallit erotellaan kotona.
Lisäksi veljelläni ei ole sormuksia eikä tule koskaan olemaan.
Veljelläni ei ole sormia.
Hänellä on tynkä.
Hänellä on vain tynkä.
Sitä varten kello on. Etkö ymmärrä?
Kello koristaa tynkää, jotta kun hän katsoo -
sitä hirveyttä, hän näkee kauniin kellon.
Hän miettii veljensä avokätisyyttä -
eikä sitä kamalaa onnettomuutta, joka vei hänen kätensä.
Myy kello, ole kiltti."
Hän laittoi kellon vihreään Rolexin rasiaan.
Rasiassa oli pieni kortti.
Hän otti täytekynän ja alkoi kirjoittaa.
Mielestäni liian kauan.
"Kirjoittaako hän kellolle kirjettä?"
Hän tiesi, että panttaan sen.
Hän halusi, että kellon alkuperä selviää.
Kaikki kaupassa tiesivät, että panttaan kellon.
He pitävät minua saastana, mutta olen Jumala.
Sitä ajattelin mielessäni.
Myyjällä oli lahjanauhaa. Sanoin: "Ei lahjapaperia."
"Luulin, että sanoit kellon olevan lahja."
"Veljeni ja minä emme ole sellaisia.
Emme hienostele. Juoksen hänen talonsa ohi -
ja heitän kellon ilmaan.
Hän ottaa sen kiinni tyngällään.
En voi saapua lahjapaketin kanssa.
Miten veljeni edes avaisi sen? Uskouduin sinulle.
Uskouduin sinulle hänen kunnostaan, ja nyt tarjoat lahjapaperia.
Luulitko, että hän avaa sen hampaillaan?
Myy kello. Tarvitsen kokaiinia."
Hän otti luottokorttini ja veloitti hinnan.
Hän antoi korttini takaisin ja otti Rolexin ostoskassin.
Avasin välittömästi JanSportin reppuni apposen auki.
"En tarvitse pussia."
Hän laittoi kellon reppuuni.
Suljin sen. Ennen kuin olin edes ulkona kaupasta,
otin puhelimeni esiin ja googlasin:
"Missä myydä kello nyt New Yorkissa."
Sain tulokseksi paikan nimeltä: "Myy kellosi nyt New Yorkissa."
Vihdoinkin joku tässä kaupungissa ymmärtää minua.
Soitin sinne ja sanoin:
"Haloo. Haluan myydä Rolexin. Voinko tulla käymään tänään?"
Mies vastasi: "Kyllä. Moneltako haluat tulla?"
"Olen kahden minuutin päässä ja olen juoksemassa sinne.
Olen siellä minuutissa."
"Olen lounaalla tien toisella puolella.
Minäkin juoksen."
Juoksimme molemmat 47th Streetillä.
Reppuni heilui selässäni -
kuin vanhan naisen isot rinnat,
kun hän hyppii visailuohjelmassa.
Saavuimme kauppaan, joka on jalokiviliikkeen yllä.
Menimme ylös toimistoon.
Siellä oli luodinkestävät lasiovet.
Tiedätte ne elokuvista.
Istuimme alas hänen toimistossaan, ja minun oli vaihdettava vaihdetta.
Olin ollut levoton koko aamun.
Nyt oli aika myydä kello.
En saisi vaikuttaa epätoivoiselta.
Kello oli myytävä hyvällä hinnalla.
Minun piti ottaa rennosti.
Riisuin repun hitaasti selästäni.
Olkahihnat ja selkäni olivat hiestä märät.
Hän tarjosi minulle vettä, mutta kieltäydyin.
Vaikka huuleni tarttuivat hampaisiini.
Sanoin: "Minulla on kaunis kello myytävänä.
Myymisessä ei ole kiire.
Se on ollut minulla vuosia.
Se on käyttämätön ja erinomaisessa kunnossa."
"Onko kello ollut sinulla vuosia?"
"Juuri niin."
"Mikset sitten käytä sitä?"
Sanoin: "Käyttäisin sitä mielelläni,
mutta käytän sormuksia.
Kelta- ja valkokultaisia.
Kuten molemmat tiedämme,
metalleja ei saa soseuttaa."
Soseuttaa metalleja.
Mies avasi Rolexin rasian ja katsoi korttia,
johon myyjä oli kirjoittanut täytekynällä.
Hän katsoi korttia, sitten minua ja taas korttia.
Hän kysyi: "Onko kello ollut sinulla vuosia?"
"Kyllä."
"Tämä on tämän päivän päivämäärä."
Sanoin: "Niin on."
Tuijotin häntä -
niin hurmaavasti kuin huumeriippuvainen kehoni pystyi.
Halusin muuttaa todellisuutta,
jotta molemmat olisivat totta.
Minulla on ollut kello vuosia.
Ja tuo on tämän päivän päivämäärä.
Silloin hän tajusi, että hänellä oli etulyöntiasema.
Ostin kellon 12 000 dollarilla.
Ennen kuin järkytytte,
muistakaa, että kellojen arvo laskee -
sekunneissa ostamisesta.
Ostin kellon 12 000 dollarilla.
Mies tarjosi 5 000 dollaria. Kieltäydyn.
Hän tarjosi 6 000 dollaria. Suostuin.
Te tuomitsette.
Luulette minua typeräksi.
No kuulkaahan.
Mainitkaa parempi tapa -
tienata 6 000 dollaria -
viidessä minuutissa -
käyttämällä vain 12 000 dollaria.
Ja...
Kun mietitte ja sulattelette, kuinka vastenmielinen,
rahoja tuhlaava ja epämieluinen tarina se on,
muistakaa,
että sen minä kehtaan kertoa.
On outoa olla toipuva narkomaani.
Oli outoa olla narkomaani, mutta ainakin käytin huumeita.
Se on joskus outoa. Minulla menee hienosti.
Kun olen yksin, olen sen seurassa, joka yritti tappaa minut.
Kävelen joskus peilin ohi ja ajattelen: "Taas tuo. Jösses.
Se on karmiva tunne.
Mutta myös kiva tunne.
Se tuo outoa itsevarmuutta.
Välitin ennen siitä, mitä muut minusta ajattelevat.
En välittänyt muusta.
Vain siitä, mitä minusta ajateltiin.
Enkä välitä enää.
Siksi, koska mitä joku voisi tehdä minulle,
mikä on pahempaa kuin se, mitä voin itse tehdä.
Aiotko canceloida John Mulaneyn?
Minä tapan hänet.
Melkein jo tapoin.
Olin museossa Detroitissa poikani kanssa.
Työnsin häntä rattaissa ison huoneen läpi,
missä oli Diego Riveran seinämaalauksia.
Selitin pojalleni Malcolmille, joka oli noin yhdeksän kuukautta vanha,
että Diego oli lahjakas, mutta kommunisti.
Malcolm antoi lentosuukkoja elottomille esineille -
ja risti silmiään, kun hän paskansi vaippaansa.
En ollut koskaan vaihtanut hänen vaippojaan julkisella paikalla.
Menin museo-oppaan luokse ja kysyin:
"Missä voin vaihtaa vauvan vaipat?"
Hän vastasi: "Miesten huoneessa."
Työnsin rattaat miestenhuoneeseen.
Kävelin sisälle ja katsoin seinälle.
"Hei, vanha ystävä."
Elämäni on paremmassa jamassa.
Mutta jos koskaan tarvitsen muistutusta...
Kiitos paljon.
...siitä, miten pahasti asiat olivat.
Minulla on onneksi tämä.
Tämä on haastattelu, jonka annoin GQ-lehdelle.
En muista siitä yhtään mitään.
Oletteko käyneet aineissa keskustelua, jota ette muista seuraavana päivänä?
Oliko se todella pitkä haastattelu?
Annoin haastattelun 15. joulukuuta vuonna 2020.
Interventioni oli joulukuun 18. päivä.
Se ei ollut hyvä juttu.
Siinä kai kävi niin, että toimittaja soitti -
ja halusi haastatella minua. Olin vetänyt paljon kokaiinia.
En tiedä, tiedättekö, miten kokaiini toimii,
mutta olin haltioissani.
Haluan jakaa muutamia kohokohtia,
joita en muista sanoneeni.
Haastattelu alkaa lauseella:
"GQ jutteli koomikolle laaja-alaisesti."
Ensimmäinen kysymys: "GQ: Mitä puuhailet nykyään?"
"Mulaney: Kävelin tiettävästi -
New Yorkin kummitelluimman rakennuksen ohi."
"GQ: Vai niin."
"Missä se on?"
"Mulaney: Se on imurikauppa -
14th Streetillä 5. ja 6. kadun välissä. Se oli ennen täysihoitola.
Jukra. Siellä kummittelee ilmeisesti todella paljon.
Kuin Poltergeist-elokuvassa.
"GQ: Selvä.
Saitko kylmiä väreitä?"
"Mulaney: En saa enää kylmiä väreitä.
Kun ohitin sen ensimmäisen kerran, tiesin, mikä se oli.
Ehkä kylmät väreet olivat epäaitoja."
Mitä?
Mitä hän tarkoittaa?
He olisivat voineet editoida tekstiä.
"Kun ohitin sen ensimmäisen kerran, tiesin, mikä se oli.
Ehkä kylmät väreet olivat epäaitoja."
Kerran ohitin Los Angelesissa talon, jossa kummitteli,
mutta en tiennyt sitä.
Mietin vain, mikä tämä talo on.
Hiljalleen tajusin, etten pidä siitä talosta.
Kävelen pois koirani kanssa.
Sitten sain selville, että se on murhatalo.
Sillä oli kamala historia.
Se oli ainut kerta,
kun aistin ghouleja ja kummituksia,
ja se osoittautuikin todeksi."
Ei.
Tuossa välissä ei kysytty uutta kysymystä.
Vastaan yhä kysymykseen:
"Mitä teit tänään?"
Ihanaa, että käytin sanaa ghouli.
Milloin sitä voi käyttää?
Seuraava kysymys. "GQ:
Haluan puhua siitä, millainen vuosi tämä on ollut luovuuden suhteen.
Viime vuonna tähän aikaan -
teit lasten komediamusikaalin,
mikä oli yksi suurimmista luovista riskeistäsi, mutta se kannatti.
Miten tämä vuosi on vaikuttanut luovaan prosessiisi?"
"Mulaney: Jos kuulit, kun lusikka putosi,
se johtuu siitä, että syön hedelmämuroja."
Ilmiömäistä.
Ilmiömäinen vastaus -
mihin tahansa kysymykseen.
Kiinnitä huomio jokaiseen huoneen ääneen ja tunnista se.
Se ei ole ollenkaan vainoharhaista.
Seuraava kysymys.
"GQ: Olit vieraana Late Night with Seth Meyersissa.
Haluaisitko omaa keskusteluohjelmaa?"
"Mulaney: No.
Minulla oli kerran kaksi keskusteluohjelmaideaa."
Arvostetaanpa hetki tuota lausetta.
"Minulla oli kerran kaksi keskusteluohjelmaideaa."
"Ideoilla tarkoitan, että mietin niitä yksin huoneessani.
Yksi idea olisi haastatella mielenkiintoisia asioita tekeviä ihmisiä.
Enkä tarkoita, että vierailisin heidän työpaikallaan.
Se kuvattaisiin studiossa.
He tulisivat vieraaksi, ja siellä olisi bändi."
Pysähdytään tähän.
Kerrataanpa.
Minulla oli kaksi keskusteluohjelmaideaa.
Ensimmäinen on keskusteluohjelma.
"Toinen idea oli tehdä ohjelma, jossa olisi vain vanhuksia.
Mitä en tietenkään tekisi nyt riskien takia.
Mutta olisi hienoa jutella vanhuksille.
Etenkin jos he puhuisivat siitä.
millaista on olla elämänsä loppuvaiheessa."
Seuraava kysymys.
"GQ: Televisiosta puheen ollen -
teit tilannekomediaa, joka ei menestynyt, mutta siitä on jo kauan.
Elämme aikakaudella, jossa erilaiset suoratoistopalvelut -
antavat tekijöille enemmän tilaa tehdä haluamiaan ohjelmia.
Yrittäisitkö siis koskaan uudelleen?"
"Mulaney: Puhutko siitä useiden kameroiden ja liveyleisön komediasta -
The way I did it?"
"GQ: En.
En välttämättä."
"Mulaney: Tekisin saman ohjelman kuin ennenkin.
Muuttaisin vain yleisön."
Näin haastattelu loppuu.
"GQ: Tässä keskustelussa on tullut selväksi,
että pääsi on täynnä erilaisia ideoita,
jotka sinun pitäisi toteuttaa."
"Mulaney: Jos sen ihmiset saavat tästä irti, olisin haltioissani."
"GQ: Selvä.
En vie enempää aikaasi.
En halua pidätellä sinua hedelmämurojesi luota."
"Mulaney: Mitä tarkoitat?
Söin ne kauan sitten."
Hyvää yötä, Boston. Kiitos paljon.
KIITOS
PELASTITTE ELÄMÄNI
Tekstitys: Markku Korhonen