Downloaded from YTS.MX
Az elmúlt pár évben sokat dolgoztam magamon.
Official YIFY movies site: YTS.MX
És rájöttem, hogy minden rendben, amíg folyamatos figyelmet kapok.
Bizony. Szeretem a figyelmet.
Mindig is vágytam rá.
Kisgyerekként nem figyeltek rám eléggé.
Négy gyerekből harmadik voltam.
Van egy bátyám és egy nővérem.
Hároméves koromban félrehívtak,
és azt mondták, örökbe fogadtak.
És hogy az igazi anyámat megölte...
Miss America.
Azt mondták, ha erről megkérdezed anyát, nagyon mérges lesz.
Szóval ne kérdezd tőle, hogy igaz-e, ha nem akarod felzaklatni.
És azt is mondták, ha apát kérdezed, azt fogja mondani, hogy hazudunk.
De ő hazudik!
Mindenre gondoltak.
És ami tovább súlyosbította a dolgot,
az az, hogy háromévesen
azt hittem, Miss America a Szabadság-szoborral egyenlő.
Ez 1986 nyarán volt.
'86 július negyedikén történt,
hogy az akkori elnök, Reagan
a Szabadság-szobor előtt tartott beszédet.
Fehér inget viselt, a szél fújt,
és azt mondta: „Ez a hölgy csodálatos.”
Én meg arra gondoltam: „Ó, istenem!
„Ez az ügy a Fehér Házig ér!
„Sosem derül ki az igazság anyámról.”
Mindig szinte beteges figyelmet
követeltem az iskolában is.
Tényleg... Nem tudom, maguk hogy vannak vele,
de találkoztak már olyan helyzettel, hogy az általános iskolában
az egyik osztálytársuk egy nap azzal a hírrel érkezik,
hogy meghaltak a nagyszülei?
És sokkal több figyelmet kap emiatt?
A tanár ilyenkor azt mondja: „Aaron nagypapája meghalt.”
A srác meg: „Bizony.”
Mi meg: „Ó, Aaron!”
Ő meg egy napra az osztály kedvence lesz.
És azt mondja: „Ülhetek én a babzsákra a szünetben?”
Mire mi: „Persze, te szegény marha. Ülj csak le.”
Felejtsük el a laminált névsort arról,
hogy aznap ki ülhet a babzsákra, és hogy mindannyian
türelmesen kivárjuk a sorunkat.
Felejtsük el, hogy a babzsák lényege, hogy türelemre tanítson.
Te meg tolakodsz.
Megfigyelték, mennyi figyelmet kap a halott nagypapa miatt így egy gyerek?
És volt már olyan,
hogy hozzám hasonlóan
reménykedtek?
Vagy talán akár...
imádkoztak is?
„Kérlek, öld meg az egyik nagyszülőm, hogy figyeljenek rám!”
Nálam volt ilyen.
És maguk közül is néhányan.
Tudom, mert már a vicc elején
elkezdtek nevetni.
Ha így történt, ne érezzék magukat rosszul miatta, oké?
Igen, ez egy nagyon sötét emlék.
De gyerekek voltunk.
Valamint kisgyerekként
valószínűleg még mindig négy nagyszülőjük volt.
Az nagyon sok nagyszülő.
Talán túl sok is?
Nem tudom, csak kérdezem.
Nézzék, a fenébe is! Nem azt mondom,
hogy az egyik fontosabb megölését akarták.
Anyukánk anyukáját nem szabad, az különleges kapcsolat.
És apukánk apukáját sem szabad, mert akkor apa furcsa lesz.
Gyerekek, azt gondoljátok, hogy apa most furcsa?
Várjatok, amíg meghal az apukája!
Akkor szintet fog lépni.
Több családi képet akar majd, de még mérgesebb lesz a kép készítésekor.
"Lehetne egy olyan képünk, ahol mind jól nézünk ki?"
Mi meg: „Szerintem nincs jól ez az anyaszomorító.”
A fontosabbaknak életben kell maradnia.
De valaki a kevésbé
fontosak közül meghalhatna.
Tudják, kicsoda.
Mondjuk...
Mondjuk apa anyukája.
Ki tudta, hogy apunak is van anyukája?
Nem úgy tűnik, hogy jó munkát végzett.
Kérdezzék meg az anyukájukat,
hogy szerinte apa anyukája jó munkát végzett-e,
és hogy életben maradhat-e.
Persze, hogy nem.
Egy kellemetlen vénasszony.
Soha senkiért nem tett semmit.
De most itt a lehetőség.
Meghalhat, valamikor
szeptember és május között.
Komolyan mondom, Boston!
Általános iskolás voltam, amikor a nagymamám nyáron halt meg!
Értelmetlen volt!
Nem lehet besétálni az első tanítási nap
azzal, hogy a nagymamám július 17-én meghalt.
„Mostanra már túl vagy rajta. Takarodj a babzsákból!”
Nos, elnézést, hogy kissé sötét felütéssel kezdtem a műsort.
De nem akartam túl vidáman kezdeni,
mert fura évek vannak mögöttem.
Ahogy maguk mögött is.
Nem akarok kamunak tűnni, értik?
Tudják: „Hé, Boston! Ideje nevetni!”
Mosolyra fel
Le azokkal a maszkokkal
Tudják, mire gondolok
Mind karanténba vagyunk
Mind voltunk elvonón És mind elváltunk
És most a hírünk már másmilyen
Senki sem tudja, mit gondoljon
Hé, igen!
Minden gyerek jobban szereti már Bo Burnhamet
Mert jelenleg kevésbé problémás
A kedvelhetőség egy börtön
Szóval így nem kezdhetünk.
Köszi, én írtam a dalt.
Mielőtt elkezdem...
Fiatalember, odafent a harmadik sorban!
Mi a neved?
Henry? Oké, Henry.
Hány éves vagy?
Tizenegy, csodálatos.
Egyáltalán nem fogod elvonni a figyelmem a műsor alatt.
Henry...
Ó, anyám!
Henry, tudod...
Nem akarok nagyképűnek hangzani,
de tudod te, ki vagyok, vagy a bébiszitter lemondta
az estét, te meg hirtelen egy furgonban találtad magad?
Tudod, ki vagyok? Oké. Láttál már stand-upot?
Oké, rendben.
Kösz, hogy eljöttél.
Szóval...
amikről beszélni fogok ma este,
a dolgok, amiket tettem...
Sosem mondok ilyet, Henry.
Tényleg nem szoktam, de: ne csináld!
Rendben?
Ne!
Hatodikos vagy?
Ötödikes?
Rendben.
Ha láttál már stand-up közben,
most már más a műsorom.
Fiatalabb koromban így léptem színpadra.
Vajon mi okból?
Nos, azoknak az időknek vége.
Ennyi. Vágjunk bele!
Oké.
Elmondom, mi történt.
2020. december 18-a.
Henry, neked épp karácsonyi szünet következett
a harmadik osztályban.
Én ez alatt New Yorkban lófráltam,
és nem voltam túl jól.
Elvadultam.
Azon az estén, 2020. december 18-án
meghívtak egy barátomhoz vacsorázni.
Izgalmas, mi?
Nem az.
Amikor odaértem, kiderült, hogy becsaptak.
Nem vacsorameghívás volt.
Hanem közbelépés.
Nekem.
A nekem rendezett
közbelépéseket kedvelem a legkevésbé.
Amikor beléptem a lakásba,
tudtam, hogy a közbelépés nekem szól.
Tudják, milyen súlyos drogosnak kell ahhoz lenni,
hogy mikor kinyílik az ajtó, és meglátják azt a sok embert,
az első gondolatuk az, hogy:
„Ez egy közbelépés, a drogproblémám miatt.
„Semmi más oka nem lehet ilyesminek.”
Erre gondoltam, amikor besétáltam oda aznap este.
„Egy egyetemi barátommal vacsorázom!
„Mit keres itt Seth Meyers?
„Bassza meg!”
Ráadásul két órát késtem a közbelépésemről.
Nem tudtam, hogy várnak rám.
Bár tudtam volna.
Akkor egymillió órát késem.
Két órát késtem, és amikor odaértem,
mindenki még dühösebb volt rám.
Azt mondták: „És még késel is!”
„Ha azt akarjátok, hogy ne késsek,
„küldjetek SMS-t, hogy John, van nálunk kokain.”
Fél órával előbb jövök, segítek előkészülni is.
Két órát késtem, mert két fontos dolgom is volt.
Az egyik, hogy elmentem a díleremhez.
Szégyellem bevallani, hogy drogot venni mentem oda.
Készpénzzel kellett fizetnem, és készpénzt kellett adnom
a néhány nappal korábban vett drogokért is,
mert kimerítettem a Venmo-keretem.
Tudták? Tudták, hogy ilyet lehet?
Ki lehet meríteni a Venmót, heti jelleggel.
Egyébként ha már itt vannak,
hadd mondjak el valamit a Venmóról
a drogfüggők közösségének nevében.
A Venmót a drogügyletekhez találták ki.
Arra szánták.
Nekünk a drogok világban fogalmunk sincs,
mit keresnek maguk,
civilek a mi alkalmazásunkban
a nyilvános kurva tranzakcióikkal.
Mit gondolják, hol vannak, valami piactéren 1555-ben?
„Szólottam! Szólottam!
„Idenézzenek!
„Tíz retket adok egy hízott libáért! „Tartsa magában!”
A második dolgomat elég szórakoztatónak találtam.
A vacsora időpontja este hét óra volt.
Szóval fodrászhoz mentem...
Este hétre.
És tényleg elhittem, hogy ez működni fog.
Elmentem erre éjszakai hajvágásra.
A Saturday Night Live-ba,
ami egy TV-műsor, nem pedig egy éjjel-nappali fodrászszalon.
De van fodrászrészlegük is.
És még megvan a kitűzöm, hogy ott dolgoztam.
Szóval este hétkor
teljese bekokózva
felmentem a Rockefeller Center 30 nyolcadik emeletére,
besétáltam az Emmy-díjas fodrászatukba,
és azt mondtam: „Hé, levágnátok a hajam?”
Mire ők: „John, ezen a héten nem te vagy a műsorvezető.”
Mire én: „Hé, levágnátok a hajam?”
Tudják, ha egy drogos besétál
az irodájukba hajat vágatni,
akkor gyorsabban szabadulnak, ha belemennek.
Így is történt.
Két órát késve érkeztem a közbelépésemre.
A barátaim szerint a következőt mondtam.
„Oké!”
Mivel korábban a díleremnél jártam,
elkiáltottam magam, hogy:
„Mielőtt elkezdjük, kimehetek a mosdóba?”
És nemet mondtak. Mire én...
Aztán a közbelépési szakértő, akit béreltek,
odaszaladt hozzám, hogy: „Üdv!”
Mire én: „Nem tetszik nekem!”
Besétáltam a közbelépésre.
Nézzék, mindenki, aki ott volt aznap,
nagyon aggódott értem.
Aggódtak a fizikai jólétemért.
Én meg besétálok, kokótól lesoványodva, új frizurával.
Mindannyian kilenc hónapig voltak szigorú karantén alatt.
Szarul néztek ki.
Messze én néztem ki a legjobban azon a közbelépésen
aznap este.
Mindenki úgy festett, mint Jerry Garcia.
Besétáltam a szobába,
és hat barátom volt ott személyesen New Yorkban.
Hat pedig Zoomon, Los Angelesből.
Most biztos azt gondolják:
„A helyében azt mondtam volna,
„miért nem vagytok itt ti is?”
Ne aggódjanak!
Mondtam is, többször is.
Többször is elmondtam ezt az este során.
A szakértő hölgy
azt mondta: „Megmutatom a székét.”
Volt egy külön szék nekem.
Mert én voltam a bál szépe.
És épp leültem volna, amikor a sarokban ülő barátom azt mondja:
„Azt hittem, leteperik.”
„Hogy mit hittél?”
„Tudod, mint a Közbelépés műsorban.
„Azt hittem, letepernek.”
„Úgy bűnözőket kapnak el!
„Azt hitted, hogy le fognak teperni?”
Mire ő: „Kicsit csalódott vagyok.”
Leültem a székre, szemben ezekkel a patkányokkal.
Nézzék.
Előre leszögeznék valamit.
Csupa híresség jött el aznap este.
Nagyon menő csapat volt. Menő csapat volt.
Amilyen mérges voltam,
annyira le voltam nyűgözve.
„Ez jó csapat, hízelgő, hogy eljöttek.”
Mintha a 40 feletti alternatív humoristák összeálltak volna
egy „We are the world”-re.
Minden humorista.
És mégsem mondott senki
semmi vicceset egész este.
Mielőtt odaértem, megígérték egymásnak,
hogy nem fognak haknizni.
Én meg pszichotikus állapotba csúsztam.
Ott ültem egy rémes székben,
épp lejövőben a kokóról.
Senki sem hagyta, hogy kimenjek a mosdóba ráfrissíteni.
És a világ legviccesebb emberei bámultak rám,
egyetlen vicc elsütése nélkül.
Bosszantó volt!
Fred Armisen komoly volt.
Tudják, milyen hervasztó az?
Nem parodizált, nem utánozott hangot.
„Hé, John, nagyon aggódom mindazért, amin most keresztül mész.”
Én meg: „Jaj, következőt!”
Amúgy a közbelépés nagy része során eltökélt voltam,
hogy nem megyek elvonóra, vagyis nem veszítek.
A tervem az volt, hogy kizökkentsem a szakértőt.
Azt akartam, hogy kétségbe vonják a szakértelmét.
Azt gondoltam, akkor az egész kártyavárként omlik össze.
Azt akartam, hogy azt mondják:
„A frizura meg az önbizalma meggyőzött.
„Legyen ő a főnök, és küldjük a szakértőt elvonóra.”
Egy ponton egy nyitott ablaknál álltam, egyik cigit szívtam a másik után,
a decemberi New Yorkban. Tudják, ahogy a józan emberek szokták.
És ránéztem a szakértőre, és azt mondtam: „Felkészült rám?”
Mire ő: „Igen. De mindenki azt mondta, hogy maga nagyon kedves.”
Ne higgyenek a személyiségnek!
Egy ponton bedobtam ezt a csoportnak:
„Elmegyek elvonóra,
„ha ti mind leálltok a piálással és a füvezéssel!”
Csend hullott a közbelépésre.
Nick Kroll elkiáltotta magát. „Johnny, most nem erről van szó!”
Zavaró, ha olyanok
rendeznek közbelépést, akikre ugyanúgy ráférne.
Olyan, mint amikor SMS-t küldenek,
de az SMS az e-mail-címükről jön.
Te meg azt gondolod: „Oké, értem az üzenetet,
„de össze kell szedniük magukat.
„Utálom ezt. Név, kukac, iCloud.
„Miért küldesz SMS-t így. Ne csináld, butaság.”
Most már két üzenetfolyamunk van.
Az eredeti a neved alatt elmentve,
ahogy szeretem, és ez a csupa kisbetűs rémség.
Annyira sok a betű, rá sem fér az előnézetre.
Aztán tudni akarják, még mindig e-mailről SMS-eznek-e:
„Az SMS-eim még mindig az e-mail-címemről mennek?”
„Hm, furcsa.”
„Még mindig?”
„Hm, furcsa.”
Aztán felhívnak FaceTime-on az e-mail-címükről!
Egy gyerek iPadjéről hívsz?
Aznap este igazi nagy seggfej voltam, elismerem.
De nézzék, haragudtam rájuk.
Nagyon mérges voltam aznap este.
Becsaptak.
A közbelépés lényegében egy átverés.
Átvertek, meg akarták mondani, hogyan éljem az életem,
megpróbáltak irányítani,
el akartak küldeni hónapokra egy elvonóra.
Erőtlennek éreztem magam, nagyon dühös voltam,
Most itt állok ma este,
2023. február 26-án.
Az év egyik legrosszabb részében.
Itt vagyok magukkal, és az ország egyik legjobb ötödikesével.
Az, hogy ma este itt állhatok...
Nézzék, mindenkinek hálás vagyok, aki aznap este ott volt akkor.
Közbeléptek, konfrontálódtak velem, és megmentették az életem.
Oké. Elég volt, elég volt!
Nem kell körbeugrálni őket.
Már megköszöntem nekik.
És amúgy is,
tudták, hogy épp jó dolgot tesznek.
Sokszor fel is hozzák.
Emellett...
Még mindig mérges vagyok rájuk.
Hálás vagyok, tényleg igazán hálás.
És bárcsak egy érzésem lenne, de nincs így.
Két érzésem van.
Még mindig mérges vagyok.
Mert... oké.
Tudják, milyen az,
ha 12 ember megmenti az életüket?
Az túl sok.
Négy ember is elég lett volna.
És tudom, melyik nyolc volt a felesleg.
Ehelyett életem hátralévő részében
van 12 ember, akivel ha együtt vacsorázom,
akkor mindig azt kell mondanom:
„Ugyan, majd én fizetem.
„Hé, ugyan! De tényleg.
„Megmentetted az életem.
„Zoomon keresztül.”
Ha van itt olyan, aki volt már elvonón,
az valószínűleg tudja,
hogy nem vihetsz be magaddal drogot.
Nem tudom, emlékeznek-e, mi volt az első dolgom
a közbelépés előtt aznap este,
de amint eljöttem a közbelépésről,
nagyon sok kábítószer volt nálam.
Szóval akkoriban kokain-,
Adderall-, Xanax-, Klonopin- és Percocet-függő
voltam.
Ez a Providence-i Csemege.
A Rhode Island-i Providence.
A nemzetközi nézők kedvéért, ez a közeli város
egy nagy vicc az itt élőknek.
Nagyon lökött hely.
Elindulok az elvonóba. Van nálam
30 mg Adderall,
egy teljes zacskó Xanax,
három gramm kokain,
és 2000 dollár készpénz.
Más terveim voltak a hétvégére.
Szóval odaérek az elvonóba, hajnali négykor,
és felébresztem a recepcióst.
A recepciós nő azt kérdi: „Van magánál bármilyen drog?”
Mire én: „Nem, nincs.”
„Kimehetnék a mosdóba?”
Két fickó megragad. Az egyik levette a kabátom,
a másik a zsebeimben turkál.
Átnézik a belső cipzáros zsebet is.
Arra gondoltam: „Honnan tudták, hogy van olyan is?
„Én egész életemben nem tudtam.”
Benyúlnak oda.
Előhúzzák a tablettákat, a készpénzt és a két gramm kokaint.
Emlékeznek, hogy hármat mondtam?
Nos, a kocsiban fogyott belőle.
Aztán a benzinkút
mosdójában is,
arról a koalás pelenkázóról felszívva.
Most mi van?
Azokat arra találták ki.
Maguk szerint csecsemőket kéne raknunk
azokra az egérfogókra?
Bandajelzéseket karcoltak bele!
Azok kokain felszippantására valók.
Ha valaki kokainista, a világon minden alkalmas felületnek látszik.
Szóval benyúltak a zsebbe. Előhúzták a tablettákat,
a kokaint és a készpénzt, aztán meredten néztek rám.
Én meg: „Ó, ezek a régi téli kabátok!”
Ismerik ezt, ugye?
Amikor a lúdtollal bélelt kabátjuk zsebeiben kutatva
találnak ötezer dollárt, meg egy gyerekjátékot.
„Aznapról, amikor betlehemeztünk.
„Azok a régi téli kabátok.”
Aztán elvették tőlem a gyógyszereket.
A gyógyszereket.
Nem az utcán vett illegális tablettákat.
A hivatalos gyógyszereket, amiken rajta volt a nevem.
Elvették tőlem,
egyszerűen azért, mert eleve fel sem írathattam volna őket.
De micsoda gyűjteményem volt!
Mennyi energiát, mennyi munkát tettem bele!
Tudják, milyen nehéz olyan orvost találni,
aki felír olyan gyógyszert, amire semmi szükségünk?
Nem nehéz.
Nagyon könnyű. Annyira könnyű.
Mondom, hogyan csináltam. De ne csinálják utánam!
De ha így csinálnák, működne. Oké.
Menjenek fel a Web MD-re.
Keressenek orvost az irányítószámuk alapján.
Aztán szűrjenek rá a találatokra.
Legalacsonyabb értékeléstől a legjobbig.
Nem kell sokat görgetni.
Keressék meg a környékükön
a legrosszabb értékelésű orvost.
Neki jól jön a pénz.
Rossz orvos lenne?
Nem, dehogy!
Ő a legjobb orvos!
Haver...
Csak besétálsz,
és olyan a szitu, mint a Phillips kapitány.
Azt mondod: „Nézzen rám! Most én vagyok az orvos.”
Használhatjuk a számítógépüket.
Megnézhetjük a Yahoo Newst.
Volt egy orvosom New Yorkban, aki csak gyógyszert írt fel nekem.
Dr. Michael.
Vezetéknév nincs.
Ja, nem védeni akarom a személyazonosságát.
Csak sosem mondta a vezetéknevét.
Dr. Michael már
a járvány előtt is a Második sugárúti lakásából dolgozott.
Ez furcsa.
Elmentem dr. Michaelhez,
bekopogtam, és mindig úgy nyitott ajtót, hogy:
„A feleségem, Minerva alszik.”
Tök paranoiás volt. De azt nem mondta, hogy:
„Szóval csak halkan!”
Mintha azt mondta volna: „Nem, nem épp most öltem meg a feleségem.”
És akkor bementünk a főzőfülkéjébe.
Konyhának hívni erős túlzás lenne.
És megejtettük a vizitet.
Azt mondtam: „Klonopint akarok.”
Mire ő: „Oké.”
És ahogy felírta a vényre,
és letépte, azt mondta: „Mire lesz?”
Mire én: „Szorongásom van.”
Ő meg: „Igen, arra jó lesz.”
És akkor mindig megkérdezte:
„Nem akar influenza elleni oltást?”
Igazi orvosnak akart tűnni.
Mire én: „Nem, Michael.
„Már két influenzaoltást is adott a hónapban.
„Őrülten érzem magam.
„Állati betegnek.”
Aztán azt mondja: „Kér B12 oltást?
„Kér egy vitaminoltást?”
Szóval mindig be akart oltani valamivel,
mert ez volt a mániája.
Nézzék, egy dr. Michael nevű fickónak,
aki otthonról dolgozik, lesz valami dilije.
Michael dilije az volt, hogy rá akart venni a férfiakat,
hogy levegyék az ingüket a lakásán.
Látom, hogy feszengenek, de már teljesen túl vagyok rajta.
És ha azt hiszik, hogy nálam egy ilyen sztori úgy végződik, hogy:
„Mire én azt mondtam, hogy ki van zárva!”,
akkor nagyot fognak csalódni.
Szóval volt ez a kis színjátékunk.
Felgyűröm a pólóm ujját,
Michael meg hozza az injekciós tűt, és azt mondja:
„Le kell vennie a pólóját.”
Én meg: „30 Klonopin, és két további adag...”
De akkor a szexuális zaklatás megszakadt.
Tényleg. Talán ez volt a dilije így.
Csak annyi, hogy rávegye a férfiakat a póló levételére.
Vagy talán csak bennem van valami, hogy a pólóm levételekor
abbamarad a szexuális zaklatás.
Tudják, a történetnek két tanulsága van.
Az egyik: most már ezt is tudják.
Eddig nem tudták.
A másik tanulság pedig,
hogy oltassák be magukat, és vegyék fel az emlékeztető oltást is.
De manapság, amikor azt hallani, hogy:
„Csak bízzunk az orvosokban...”
Amikor valaki azt mondja, hogy: „Bízzunk az orvosokban”, ne feledjék,
hogy valahol egy főzőfülkében
ott ül dr. Michael.
És ha tényleg megbízható,
akkor miért alszik mindig Minerva?
Szóval elvették a gyógyszereket.
Elvették őket.
Mindez hajnali négykor történt,
amikor elmentem az elvonóba.
Ugorjunk tizenkét órát előre az időben,
ugyanaznap délután négyre.
A kórházi szobámba, az elvonó detoxikáló részébe.
Négy vagy öt napig voltam detoxikálóban,
mert tele volt a szervezetem mindennel. Ülök a szobámban.
Ekkor tizenkét órája voltam elvonón.
Nem aludtam ez alatt.
És ekkorra összesen
50 órája voltam ébren.
Az orvosok megpróbáltak egy sor gyógyszert beadni, hogy lenyugtassanak.
De ezen a ponton a nyugtatókkal szembeni toleranciaküszöböm emberfeletti.
Bármit adtak, nem tudtak lenyugtatni.
Olyan voltam, mint Raszputyin. Nem tudtak térdre kényszeríteni.
Aztán ekkor egy tényleg nagyon jó orvos
sétált be a kórházi szobámba.
Ha az elmúlt pár évben
csak dr. Michaelnél jártak,
akkor egy valódi orvos nagyon ijesztő.
Olyan, mint egy ördögűző.
Így sétált be: „Üdv, dr. Henry Ford Askew vagyok.”
Én meg: „Ne, két neve van!
„Nem.
Hé!
„Levegyem a pólóm, mi?
„Tetszik, mi?
„Tetszik az ilyesmi?
„Milyen orvos maga?
„Halott a felesége?”
Ordítok ezzel az orvossal.
Azt mondom: „Hol van a Klonopinem?”
„Nem adhatunk magának Klonopint.”
„Miért nem?”
„Ez itt egy elvonó.”
„A pennsylvaniai állami törvények értelmében
„nem adhatok ilyen gyógyszert magának.”
Mire én:
„Pennsylvaniai állami törtvény?
„És mi van, ha egy New Jersey-i patikába megyek?”
Értik, azt hittem,
hogy egy olyan helyzetről beszélt, amelybe mindketten
valahogy benne ragadtunk.
Mintha azt mondta volna: „Nézze, szívesen felírnám magának.
„Maga láthatóan egy nagyon vagány fiatalember,
„ahogy itt egy kórházi köntösben,
„egy New Balance sportcipőben az elmúlt tizenkét órában bírja a gyűrődést.
„De ez a nyavalyás Pennsylvania!”
„Doktor úr, mi van, ha egy New Jersey-i patikába megyünk?”
„Istenem, erre még soha senki nem gondolt!
„Maga itt az első drogos, akinek van ötlete!
„Menjünk az én kocsimmal!
„Nyilvánvalóan kész rá, hogy elhagyja a létesítményt.”
Ez volt délután négykor.
Három órával később, este hétkor végre elaludtam.
Eleget adtak a Librium nevű szerből, és kiütöttek.
Egy nővér volt velem a szobában,
hogy biztosan aludjak,
mert problémás páciens voltam.
Nem tudom, hogy pontosan mi is aggasztotta őket.
De talán az, amikor mondtam, hogy:
„Most eljátszom, hogy aludni fogok.
„És amikor elhiszik, hogy alszom, kimegyek a szobából,
„és kurvára kirohanok ebből az elvonóból.”
Ha ezt két különböző alkalommal hangosan kimondjuk
két különböző ápolónak,
az felkelti a figyelmet.
De végül elaludtam. Totál ki voltam ütve.
Egy nővér figyelte, hogy tényleg alszom-e.
Az éjjeli szekrény mellett, egy széken ül. Én az ágyban alszom.
A telefonom az éjjeli szekrényen van kijelzővel felfelé.
Na most, éppen ekkor, este hét körül,
a jó barátom, Pete Davidson hívogatni kezd.
Pete... Igen, az a Pete...
Nem volt ott a közbelépésen, mert épp úton volt,
de addigra leszállt a gépe, megtudta, hogy elvonón vagyok.
Aggódott, hát hívott.
Érdekesség Pete-ről:
folyton változtatja a számát.
Nem tudom, miért. Ő így csinálja a dolgait.
Hathetente kapok egy SMS-t Pete-től, hogy:
„Hé, Pete vagyok. Ez az új számom.”
Mire én: „Képet, hogy nem kamu!”
És akkor küld egy ilyen képet.
Én meg elmentem a számát.
Sokáig egyszerűen csak Pete Davidsonként mentettem el.
És egy ponton kilenc Pete Davidson volt elmentve a telefonomban.
Ez túl sok Pete Davidson.
Szóval...
Elkezdtem kamu nevekkel elmenteni a számát,
hogy izgalmasabb legyen.
Például egy időben Rodney Dangerfieldként mentettem el.
Amikor elvonóba mentem,
azon a héten Al Pacinóként mentettem el.
Szóval, alszom az ágyban.
A nővér figyel mellettem.
A telefonom a nővér mellett van.
És Pete Davidson elkezdett hívni,
újra és újra és újra.
De a nővér azt látta a telefonon,
hogy az eszméletlen betege
nem egy,
és nem kettő,
hanem öt nem fogadott hívás
az Oscar-díjas
Al Pacinótól.
Úgyhogy felébresztett.
Nem hibáztatom.
Én is kíváncsi lettem volna.
Felrázott álmomból,
hogy „hívása van.”
Olyan részeg voltam...
Fáradtan odafordultam. Megnéztem.
Láttam, hogy Al Pacino hív.
Tudtam, hogy ez azt jelenti, Pete Davidson hív.
De nem magyaráztam el ezt a bonyolult rendszert.
Csak felvettem.
Mondom: „Halló!”
„Atya-gatya.”
„Nem vagyok túl jól.”
„Nem, senki sem fog téged hibáztatni.”
Nos...
Az utolsó mondatot azért mondtam, mert páran utalgattak arra,
hogy együtt drogoztunk,
mivel neki tetkói vannak,
én meg hófehér vagyok.
Ez valami boszorkányság.
Sosem drogoztam Pete-tel.
Mindig támogatta a józan életmódot.
Tehát, ezt beszéltem Pete-tel.
De az ápolónő szerint ez történt...
A mai napig felvidít.
„Halló!”
„Johnny!”
„Itt Al.”
„Édes fiam!”
„Hallom, rehabon vagy.”
„Hogy ityeg, haver?”
„Atya-gatya.”
„Nem vagyok túl jól.”
„Édes fiam!”
„Azért hívtalak ötször,
mert félek, hogy engem fognak hibáztatni.”
„Igen, attól tartok,
hogy ha az amerikai nyilvánosság megtudja, hogy John Mulaney visszaesett,
egyértelműen
és azonnal egy bizonyos valakit fognak okolni.”
„Méghozzá engem!”
„A hetvenkilenc éves,
Oscar-díjas,
Al Pacinót!”
„Az olasz Pacinót.
A Pa' apát jelent,
a Chino pedig khaki gatyát.”
„A khaki gatyás apát fogják okolni.”
„Veszélyes terepre tévedtünk.”
Két hónapot töltöttem a rehabon, december 18-tól február 20-ig.
Ott voltam a Capitolium ostromának idején.
Különben nem történt volna meg.
Biztosan nem.
Gondoskodtam volna róla.
Történt hasonló a rehabom előtt?
Nem.
És amióta kijöttem?
Egyáltalán nem.
Félnek.
Tudják, hogy Baby J visszatért.
A rehab idején karantén volt a covid miatt.
Nem hagyhattuk el az épületet.
De úgy tudom, van hely, ahol elvisznek kirándulni.
Ha máskor kerültem volna be,
elvittek volna egy farmra, a lovak közé.
Gyakori az állatasszisztált terápia.
Remekül hangzik, de mi van szegény lovakkal?
Úgy születnek, hogy: „Egy nap megnyerem a Kentucky Derbyt!”
Aztán csupa narkós egzecíroztatja őket,
hogy „jól van.”
„Semmi baj.”
„Máris magabiztos vagyok az erős lábaidat simogatva.”
„Ha adsz egy pacsit, az azt jelenti, hogy készen állok a saját lakásra.”
Amikor először bekerültem a rehabra, az volt a legnagyobb félelmem,
hogy mindenki fel fog ismerni.
Ám egy másik
vette át a helyét.
Nem csak eltúlzom, hogy vicces legyek.
Rohadtul senki...
Senki sem tudta, ki vagyok.
És ez megőrjített.
Ne árulják el senkinek!
Bekerült az újságba,
hogy rehabon vagyok, és elől hagytam.
Mondom: „Azta, friss újság!”
„Nézzétek, narkósok! Úristen!”
„Lássuk csak, mit írnak!”
Mielőtt rájöttem, hogy senki sem ismer fel,
elmentem a bevezetőre.
Átmentem a detoxból a férfiszárnyba,
ahol várt rám pár hónap.
Ott volt egy bevezető csoport.
És mielőtt besétáltam, arra gondoltam,
„Csak szerényen!”
Tehát, bementem, leültem.
Mondom: „Helló! A nevem John M.”
Ők meg csak bámultak, hogy mire várok, tapsra?
És az egyikük, Lenny, akivel később nagyon jóban lettem,
azt mondja: „Mivel foglalkozol?”
A másik pasas meg: „Mi a munkád?”
Én meg így...
Mondom: „Humorista vagyok.”
Lenny meg: „Ebből élsz?”
„Kérdezd csak meg a lányod!”
„Vagy a fiad, ha nem sportoló.”
Csak bizonyos srácok tudják.
A második héten már voltak gondok.
Mert az Outbackből rendeltem kaját.
Két jelentős hely volt a városban,
ahol a rehab volt.
Az Outback és a rehab.
De amikor kaját rendeltem, valamiért azt hittem,
a futár nem tudja, mi az a rehab.
Úgyhogy megadtam a címet, mintha a sajátom lenne.
Aztán a megjegyezésbe azt írtam,
„Ne állj meg a nagy épület előtt!”
„Gyere fel a téglaépületig, ahol egy 38 éves, köpenyes pasas
izgatottan vár majd.”
Szóval, megjött a kaja, de a biztonsági őr elkobozta.
Felhívott az irodájába,
azt mondta: „Ez gáz. Ez komoly.”
Én meg: „Csak kaja.”
Ő meg: „Mi van, ha csak előkészület?”
Én meg: „Hogyhogy előkészület?”
Ő meg: „Most még csak kaját rendel,
röhögünk rajta, és továbblépünk.”
De talán, jó kis borravalót adott,
hogy legközelebb megismerjék, és azt mondhassa:
„Múltkor sokat jattoltam.”
„Még több ütheti a markát, ha drogot is szerez.”
Én meg: „Úristen, ez remek ötlet!”
Kemény meló volt a rehab.
Azt tettem, amit mondtak.
Amikor először kerültem be, a tanácsadó megkért,
hogy írjam le szerhasználati előzményeket.
Én meg: „Hogy mit?”
„A fontos eseményeket, amikor drogot vagy alkoholt fogyasztott!”
Mondom: „Mostanában vagy hatéves koromtól?”
Ő meg: „Akkor kezdett inni?”
Mondom: „Igen.” Tehát adott még lapot.
Hatévesen ittam először.
Nem egy bárban egy koktélt, vagy ilyesmi.
Megkóstolhattuk a sört és bort.
Apám azt mondta:
„Itthon európai hozzáállással közelítjük meg az alkoholt.”
Egyedül ebben volt európai a hozzáállásunk.
Minden másban közép-nyugati.
Európa tekintetében is. Elzárkóztunk.
Tizenhárom éves koromra minden hétvégén leittam magam.
A barátaimmal Chicago utcáit jártuk,
a Lincoln Avenue-t,
megálltunk az italbolt előtt,
és próbáltunk piát vetetni a felnőttekkel.
Ez mindig drámai procedúra volt,
mert 13 évesen kilencnek tűntünk.
Ültünk ott, mint Dickens árvái:
„Uram, kérem, legyen szíves!”
Néha próbáltak pénzt adni,
én meg: „Nem, én adok!”
„Maga meg vegyen nekem sört az üzletben, amelynek az eladója
mindezt végignézi az ablakból.”
Nyolcadikban kitaláltam,
hogy kérjünk meg randizó párokat,
mert a srác megveszi nekünk a sört, hogy menőzzön
a csaj előtt!
Még nem értettem az első randik dinamikáját.
Gondoltam, majd hazaviszi, a lány meg:
„Tudod,
az este elején
még bizonytalan voltam, de...
amikor láttam, ahogy megvetted a két karton Natty Light-ot,
csupa aprópénzből,
meg az egy üveg Boone's Farmot annak a különleges fiúcskának,
tudtam, hogy a tiéd vagyok.”
Tizennégy évesen kezdtem drogozni,
a legjobb barátaimmal, Johnnal és Johnnal.
Nem magamra célzok. Ők mások.
Mindkettőt Johnnak hívták.
John O'Brien, John McNulty és én.
Én John Mulaney vagyok.
Ha ezt nem tudták, biztos önök is rehabon voltak.
Egyszer...
Tizenhat éves korunkban, John, John és én,
épp a parkolóban szívtunk egy éjjel.
Kezdtünk betépni. A semmiből feltűnt egy rendőrautó...
Mi meg: „A fenébe!” A csatornába dobtuk a spanglit,
és eldobtuk a füvet.
De így is szóltak,
hogy fáradjunk a kocsihoz.
„Sorakozó, kezeket az autóra!”
Felsorakoztunk, és a motorháztetőnek támaszkodtunk.
A rendőr először John O'Brienhez lépett,
és megmotozta.
„Mi a neve?”
Ő meg: „John.”
Aztán John McNulty jött.
Őt is megmotozta.
„Mi a neve?”
Ő meg: „John.”
Én következtem.
Mielőtt megmotozott,
a fülembe súgta:
„Kurvára jobban jársz, ha nem Johnnak hívnak!”
„Idekint Baby J-nek szólítanak.”
A rehabon össze szoktunk ülni a tanácsadóval
átnézni a telefonom.
Sokszor kérték, hogy töröljem vagy tiltsam
dílerek vagy negatív befolyással bírók telefonszámát.
Néha előbb felkerestem őket,
mondtam, hogy: „Hali! Tiltalak és töröllek.”
Így később sem próbáltak keresni.
Úgymond szakítunk a dílerünkkel.
Így zajlott. Ültünk a tanácsadómmal,
pörgettem a neveket.
Arvinnal kezdtem, a legfőbb díleremmel.
Megírtam neki:
„Hali! Tiltalak és töröllek.”
„Többé nem veszek tőled drogot.”
„Tiszta vagyok.”
De nem tudtam, hogy zárjam le.
Folytattam: „De köszönöm
a sokéves inspiráló szakmaiságod,
a sok átvirrasztott éjjelt és nappalt.”
És elküldtem.
Mielőtt tilthattam és törölhettem volna, válaszolt.
„Hali! Büszke vagyok rád, hogy tiszta vagy.”
Aztán ezt írta:
„Tudod, csak azért vettem és adtam el neked drogot,
mert aggódtam érted,
és nem akartam, hogy valami rosszabbat sózzanak rád.”
Tudom.
És én szakítok vele?
Nem törölhettem rögtön. Válaszoltam.
„Te drága ember!
Csak azért vetted, hogy eladhasd nekem?”
Ő meg: „Igen.”
Én meg: „Másnak nem is adtál el drogot?”
Ő meg: „Nem.”
Én meg: „Fura most rákérdezni,
de díler vagy egyáltalán?”
Azt írta, „Nem, festő vagyok, már megbeszéltük.”
Boston, a mai napig
fogalmam sincs, hogy ismertem meg őt.
Úgyhogy válaszoltam.
Azt írtam,
„Hogyhogy nekem
mégis adtál el drogot?”
Azt válaszolta,
„Nem tudom. Folyton kérleltél.”
Szeretem ezt a sztorit,
mert sok dílerről hallani,
akik ártatlan emberekből faragtak függőt.
Talán én vagyok az első függő,
aki egy ártatlan emberből
dílert faragott.
Igazán ígéretes.
A rehabon sok a csoportos foglalkozás.
Körbeülünk és elmeséljük,
miket műveltünk kétségbeesésünkben a drogért.
Egyet megosztok önökkel.
Mesélek az előzményekről is.
2020 januárjában
nagyon ráfüggtem a kokainra.
Le akartam állni.
De nem fordultam addiktológushoz,
vagy más tanácsadóhoz,
esetleg terapeutához vagy orvoshoz, sőt senkihez,
csak felhívtam a könyvelőmet.
Mondom: „Csá! Kokainfüggő vagyok.
Nem adhatsz több pénzt!
Egyáltalán ne adj készpénzt!”
Ő meg: „Atyám, nem erre szerződtem.”
Én meg: „Csak akkor adhatsz pénzt, ha az e-mailen rajta van a dokim is.
Ez az új szabály.”
És letettem.
Rögtön felidegesítettem magam.
Mondom: „Ez az én pénzem.
Ez a kurafi azt akarja, hogy rátegyem a dokit a levélre?”
Ahelyett, hogy visszahívtam volna:
„Már nincs ilyen szabály.”
Felnőtt vagyok, megtehettem volna,
hisz nekem dolgozik.
Ehelyett inkább a következő félévben,
különböző módokon próbáltam ellopni magamtól
a saját pénzem.
2020 augusztusában nagyon kész voltam.
Mindenképp kokót akartam.
Rájöttem, hogy az egyik bankkártyám még működik.
Kitaláltam, hogy veszek egy Rolexet
a bankkártyámmal,
és öt perccel később
beadom a zaciba.
Tudom, mit gondolnak.
Hogy milyen nagyszerű terv!
Tehát, 2020 augusztusában,
amikor odakint 37 fok volt,
besétáltam egy Rolex kereskedésbe a manhattani Madison Avenue-n.
Besétálok.
Mindenki öltönyben.
Nyomják, hogy: „Órák... Svájc...”
Mint a robotok.
Besétálok.
Világos, kitérdesedett farmerben,
Reebok tornacipőben, fehér zokniban, hosszú, fehér pólóban,
baseball sapkában.
És Nicorette rágót rágva.
JanSport hátizsák volt rajtam, jó rövidre állított szíjjal.
38 éves voltam.
Besétáltam,
egyenesen az első vitrinhez, amit megláttam,
mondom: „Ezt! Helló!”
„Ezt kérem. Imádom!”
„Ezt az órát szeretném.”
Az eladó megfordul. Máris van nála egy zsepi,
mint egy bűvésznél.
Azt mondja...
„Látom, a rózsaarany órát nézi.”
„Szeretné megnézni többi szépséget?”
Én meg: „Nem, nem érdekelnek a nők.
„Csak az órák. Ezt kérném!
Utánanéztem.
Mindent tudok róla. Adja ide!”
Kinyitja a vitrint, kiveszi az órát,
ott fekszik, a bársony dobozkában, tudják.
Ő meg: „Felpróbálja?”
Én meg: „Nem kell. Nincs időm.
Nem nekem lesz.
A bátyámnak lesz, tökéletesen ismerem a csuklóját.
Jól megnéztem.
Együtt éltünk, láttam eleget,
tudom, hogy tökéletes lesz.”
Ő meg: „A bátyjának lesz ajándékba.
Mondja, milyen gyűrűket hord?”
Micsoda?
Ez valami vicc?
A Yale fehér közösségének beavató szertartása?
Hogy érti, hogy milyen gyűrűket hord?
Erre ő:
„Ha a bátyja arany vagy fehérarany gyűrűket hord,
ne vegyen neki rózsaarany karórát!
Mint azt bizonyára tudja, fémeket nem keverünk!"
„Már az is sértő, hogy azt hiszi, nem tudok ilyeneket.
Természetesen tudom, ahogy minden mást is.
Nem raknék
alumínium dobozt a teáskanna mellé.
Nem tennék trombitát egy radiátorra.
Nevezzen régimódinak, de hiszek a szigorú szegregációban.
Jól hallotta! Fémszegregáció zajlik az otthonomban.
A bátyám egyébként sem hord gyűrűt, és soha nem is fog.
Soha. Nincsenek ujjai.
Ennyi maradt.
Ilyen a keze.
Ezért kell az óra. Hát nem érti?
Az óra megszépíti a kezét, úgyhogy, ha lenéz
arra a förmedvényre, egy gyönyörű órát fog látni.
És rögtön az öccse nagylelkűsége jut majd az eszébe,
nem pedig az a szörnyű... baleset, ami...
Adja el az órát, kérem!”
A pasas előhúz egy zöld Rolex dobozt, kinyitja, beleteszi az órát.
Van egy kis lap is a dobozban.
Előhúz egy töltőtollat, ír valamit a lapra,
ami túl hosszúnak tűnik.
Mondom: „Jesszusom! Levelet ír az órának?”
Tudja, hogy a zaciba adom,
ír egy papírt, hogy tudják, eredeti.
Mindenki tudja, hogy a zaciba viszem az órát.
Lenéznek, pedig én vagyok isten!
Ez futott át a fejemen.
A pasas előhúz egy szalagot, mondom: „Nem kell!”
Ő meg: „Azt mondta, ajándékba lesz.”
Erre én: „A bátyámmal más a viszonyunk.
Nem spilázzuk túl. Csak elszaladok arra,
feldobom az órát a levegőbe,
ő meg elkapja a hüvelykujjával.
Nem vihetem szalaggal átkötve.
Mégis hogy bontaná ki? Megbíztam önben.
Bíztam önben, meséltem az állapotáról, maga meg ezzel jön!
Mégis mit vár? Hogy a fogával bontsa ki?
Adja el az órát kokainért!”
Elveszi a kártyát, lehúzza.
Visszaadja. Elővesz egy Rolex szatyrot.
Rögtön előkapom a hátizsákom, ami amúgy is nyitva van.
Mondom: „Nem kell!”
Beteszi a dobozt a hátizsákomba.
Becipzárazom. Mielőtt kiérnék a boltból,
már rá is keresek a telefonomon:
„Karóra eladás azonnal, New Yorkban.”
Felugrik egy „karóra eladás azonnal, New Yorkban” nevű hely.
Gondoltam, végre valaki megért.
Felhívtam a helyet, mondom:
„Halló! Igen, van egy eladó Rolexem. Ráér ma?”
Ő meg: „Persze, mikor akar bejönni?”
Mondom: „Két percre vagyok, és rohanok az üzlet felé.
Egy perc és ott vagyok!”
Ő meg: „A túloldalon ebédelek.
Én is rohanok.”
Úgyhogy mindketten a 47. utcán rohanunk.
A hátizsákom jobbra-balra száll,
mint egy vénasszony keblei,
amikor fel-le ugrál a Tippelj és vidd elben!
Odaérünk az üzlethez. Egy nagy Diamond Martz fölött,
az emeleten van az irodája.
Átrángat két golyóálló ajtón.
Mint a Csiszolatlan gyémántban.
Leülünk az irodájába, most takarékra kell vennem magam.
Mert, bár egész nap kattogtam,
most el kell adnom az órát.
Nem tűnhetek kétségbeesettnek.
Jó áron kell eladnom.
Lazának kell tűnnöm.
Lassan levettem a hátizsákom,
felfedve alatta az izzadtságfoltokat.
Vízzel kínál, de rögtön elutasítom,
pedig mintha vatta lenne a számban.
Mondom: „Helló! Ezt a gyönyörű órát akarom eladni.
Nem akarom elsietni.
Évek óta megvan.
Soha nem hordtam, tökéletes állapotban van.”
Ő meg: „Évek óta megvan?”
Mondom: „így van.”
Erre ő: „Miért nem hordta?”
Mondom: „Szívesen hordanám.
De tudja, minden gyűrűm
arany és fehérarany.
És köztudott,
hogy fémeket nem keverünk.”
A pasas kinyitja a Rolex dobozt, belenéz, meglátja a kártyát,
amit töltőtollal írt az előző férfi.
A kártyára néz, aztán rám, aztán ismét a kártyára.
Rákérdez: „Hány éves az óra?”
Én meg...
Ő meg: „Ez a mai dátum.”
Én meg: „Így igaz.”
Ránéztem,
bedobtam minden sármomat és karizmámat, ami a kattogó testemben maradt,
remélve, hogy találok magyarázatot
mindkét állításra.
Évek óta megvan ez az óra.
És mai a dátum.
Ezen a ponton jött rá, hogy ő van jobb pozícióban.
12 000 dollárért vettem az órát.
Mielőtt kiborulnának,
emlékezzenek arra, hogy az órák vesztenek az értékükből
a vásárlás után.
12 000 dollárért vettem.
Azt mondja: „5000 dollár.” Én meg: „Nem.”
Erre ő: „6000 dollár.” Mondom: „Oké.”
Tudom, elítélnek.
Biztos hülyének néznek.
Nos, kérdeznék valamit.
Tudnak jobb módot arra,
hogy 6000 dollárt kaszáljanak,
öt perc alatt
úgy, hogy csak 12 000 dollárt költenek?
És...
Amíg emésztik, hogy mennyire kellemetlen,
pazarló és szánalmas ez a történet,
ne felejtsék,
hogy ez az, amit felvállalok.
Fura dolog lejönni a drogokról.
Drogozni is fura volt, de legalább be voltam állva.
Néha meglep, hogy jól vagyok.
De ha egyedül vagyok, össze vagyok zárva azzal, aki majdnem megölt.
Ha elsétálok a tükör előtt: „Már megint ő! Jesszus.”
Néha elég ijesztő érzés.
De néha jó.
Ad valamiféle furcsa magabiztosságot,
mert régen érdekelt, mit gondolnak rólam...
Nagyon is. Csak ez érdekelt.
Csak az, hogy mit gondolnak rólam mások.
Most már nem.
És azért nem, mert őszintén mondhatom, hogy amit más tehet velem,
nem lehet rosszabb annál, amit én tettem magammal.
Kitörölnék John Mulaneyt a köztudatból?
Én megölném.
Majdnem sikerült.
Egy detroiti múzeumban voltam a fiammal.
Egy babakocsiban toltam egy nagy teremben,
Diego Rivera festményei között.
És magyaráztam a fiamnak, Malcolmnak. Akkoriban kilenc hónapos volt.
Diego Rivera zseniális, de kommunista.
Malcolm meg puszikat dobált élettelen tárgyaknak,
és bandzsított, miközben a pelusába kakilt.
Azelőtt még sosem kellett egyedül pelust cserélnem nyilvános helyen.
Odamentem egy dolgozóhoz és megkérdeztem:
„Hol cserélhetek pelenkát?”
Ő meg: „A férfi WC-ben.”
Mondom: „Jó.” És betoltam a mosdóba.
Ahogy beléptem, megláttam magam a tükörben.
Helló, öreg haver!
Már sokkal jobb az életem.
De ha bármikor emlékeztetőre lenne szükségem...
Köszönöm szépen.
...hogy milyen volt régen,
szerencsére, itt van ez.
Ez a GQ magazinnak adott interjúm,
amire egyáltalán nem emlékszem.
Beszélgettek már úgy beállva, hogy másnap nem emlékeztek semmire?
Hogy hosszú interjú volt-e?
Ezt az interjút 2020. december 15-én adtam.
December 18-án mentem elvonóra.
Kár, hogy előtte készült.
Gondolom, az történhetett, hogy felhívott a riporter:
„Jó napot, szeretnék interjút kérni.” Én meg szét voltam kokózva.
Nem tudom, tudják-e, hogy működik a kokó.
Ha nem, az remek hír.
Felolvasnék pár részletet az interjúból,
amiről nincs is emlékem.
A bevezetőben azt írják,
„A GQ telefonon érte el a humoristát, egy terjengős beszélgetésre.”
Első kérdés. „GQ: Hogy van ma?”
„Mulaney: Elsétáltam az egyik
legdurvább kísértetjárta ház mellett.”
„GQ: Ó!
Hol?”
„Mulaney: Egy porszívó üzlet,
a 14. utcában, az ötös és a hatos szám között, ami régen egy panzió volt.
Istenem, annyira kísérteties,
mint a Poltergeistben.”
„GQ: Oké.
Félelmetes vagy rossz atmoszférája volt?”
„Mulaney: Már nincs rossz atmoszférája.
Amikor először jártam arra, az volt.
Talán csak képzeltem.”
Mi?
Mit akar ez jelenteni?
Vannak szerkesztőik. Kisegíthettek volna.
„Amikor először arra jártam, az volt.
Talán csak képzeltem.
Egyszer elsétáltam egy kísértetjárta ház mellett, LA-ben.
Nem tudtam, hogy az.
Csak néztem, hogy miféle ház ez.
Aztán lassan rájöttem, hogy baljós.
Odébb kell állnom a kutyámmal.
Kiderült, hogy a Los Angeles-i gyilkos-ház.
Megtudtam, hogy borzalmas múltja van.
Az volt az egyetlen alkalom,
amikor éreztem a gúlok és szellemek kísértő jelenlétét,
és valósnak is bizonyult.”
Nem.
Nem tettek fel közben új kérdést,
még mindig arra válaszoltam,
hogy milyen napom van.
Viszont imádom, hogy a gúlokat is említettem.
Honnan jött ez?
Következő kérdés.
„Beszéljünk arról, hogy mennyire volt inspiráló az idei éve,
mert tavaly ilyenkor
épp lejött a cuccokról,
ami az egyik legnagyobb kockázatot jelentette a kreativitására nézve.
Milyen hatások inspirálták az idei évben?”
„Mulaney: Ha hallották, hogy leesett kanalam,
az azért volt, mert épp müzlit eszem.”
Fenomenális.
Fenomenális válasz
bármilyen kérdésre.
Mindig nevezzenek meg minden zajt, amit hallanak.
Nem fognak paranoiásnak tűnni. Á, dehogy.
Következő kérdés.
„GQ: Láttam Seth Meyers esti beszélgetős műsorában.
Nem akar saját műsort?”
„Mulaney: Nos, nézzék!
Egyszer két ötletem is volt.”
Csodáljuk meg ezt a mondatot!
„Egyszer két ötletem is volt.
Az ötleteket úgy értem, hogy csak magamban gondolkodtam rajtuk.
Egyrészt, olyanokkal beszélgetnék, akiknek érdekel a munkája.
Nem úgy, hogy elmennék megnézni, ahogy dolgoznak.
Nem, saját díszletben lenne.
Bejönnének, lenne zenekar is, satöbbi.
Oké, várjunk csak!
Beszéljük át újra!
Egyszer volt... két ötletem.
Az első, egy beszélgetős műsor.
A másikba csak idősek jöhettek volna.
Amivel már nyilván nem próbálkoznék a kockázatok miatt.
De gondoltam, remek lenne idősekkel beszélgetni,
főleg, ha szívesen beszélnek
a közelgő halálról.”
Következő kérdés.
„GQ: Ha már a televíziónál járunk,
csinált egy szitkomot, ami megbukott, de ez elég rég volt már.
Új korszakba léptünk, ahol a streaming szolgáltatóknak hála,
több teret kapnak az alkotók, hogy vászonra vigyék az ötleteiket.
Próbálkozna újra ilyesmivel?”
„Mulaney: A több kamerával, élő közönséggel felvett szitkomra gondol,
az Így nyomom énre?"
„GQ: Nem.
Nem feltétlen.”
„Mulaney: Ugyanazt csinálnám, amit legutóbb,
csak a közönséget cserélném le.”
És így zárul.
„GQ: Azt hiszem, kiderült a beszélgetésből,
hogy rengeteg különböző ötlete van, amelyeket feltétlenül
meg kellene valósítania.”
„Mulaney: Örülnék, ha ez lenne az emberek benyomása.”
„GQ: Rendben.
Nem is zavarom tovább.
Nem akarom megfosztani a müzlire szánt idejétől.”
„Mulaney: Miről beszél?
Már rég elfogyott.”
Jó éjt, Boston! Nagyon szépen köszönöm!
KÖSZÖNÖM
MEGMENTETTÉTEK AZ ÉLETEM
A feliratot fordította: Őri Eszter, Richard