Downloaded from YTS.MX
De siste par årene har jeg jobbet mye med meg selv.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Og jeg har innsett at det går bra så lenge jeg får konstant oppmerksomhet.
Ja, jeg elsker oppmerksomhet.
Har alltid ønsket oppmerksomhet.
Da jeg var liten, fikk jeg ikke nok oppmerksomhet.
Jeg var den tredje av fire barn.
Jeg har en eldre bror og en eldre søster.
Da jeg var tre, tok de meg til side
og sa at jeg var adoptert.
Og at min ekte mor hadde blitt drept...
...av Miss Amerika.
De sa at om jeg spurte mamma, ville hun bli veldig sint.
"Så ikke spør henne om det er sant, om du ikke vil gjøre henne sint."
Og de sa at om jeg spurte pappa, ville han si at de løy.
"Men han lyver."
De tenkte på alle vinklingene.
Og for å legge til stresset på meg
da jeg var tre år gammel,
trodde jeg Miss Amerika var Frihetsgudinnen.
Og den sommeren var 1986.
Fjerde juli den sommeren i 86
var Reagan president,
og han holdt en tale foran Frihetsgudinnen.
Han hadde hvit skjorte og vinden blåste,
og han sa: "Dette er en flott dame."
Jeg satt hjemme og tenkte: "Herregud.
Dette går helt til topps.
Min mor blir aldri ytt rettferdighet."
Jeg ville alltid ha oppmerksomhet på skolen,
i sykelig grad.
Jeg vet ikke om dere har hatt denne følelsen, men
husker dere når dere gikk på barneskolen,
og en i klassen kom på skolen en dag
og du fant ut at en av deres besteforeldre var død?
Og de fikk så mye oppmerksomhet.
Læreren ville si: "Aarons bestefar gikk bort",
og han ville si: "Det stemmer."
Og vi ville si: "Aaron".
Og han ble dagens VIP.
Han ville si: "Kan jeg sitte på saccosekken i lesestunden?"
Og vi ville si: "Selvsagt, stakkars jævel. Sitt der."
Glem at vi hadde en laminert liste
over hvem sin tur det var til å sitte i saccosekken
og at vi alle hadde ventet tålmodige på vår dag.
Og la oss også glemme at saccosekken skulle lære oss tålmodighet.
Du snek nettopp i køen.
Så dere noen gang hvor mye oppmerksomhet ungen med den døde besteforelderen fikk?
Og fikk dere noen gang,
som meg...
...et håp?
Eller kanskje dere...
...ba.
"Drep en av mine besteforeldre så jeg får oppmerksomhet også."
Jeg gjorde det.
Og noen av dere også.
Jeg vet det, for dere begynte å le
helt fra starten av vitsen.
Ikke ha dårlig samvittighet.
Ja, det er et dystert minne.
Men dere var små.
Dessuten var dere små,
så dere hadde antakeligvis fremdeles fire besteforeldre.
Det er mange besteforeldre.
Er det for mange?
Jeg vet ikke, jeg bare spør.
For svarte! Jeg sier ikke
at du ber om at en av de viktige dør.
Du vil ikke ta livet av din mors mor, det er for spesielt.
Og ikke din fars far, for da blir faren din helt merkelig.
Unger, tror dere faren deres er merkelig nå?
Vent til faren hans dør.
Da blir det rene eventyret.
Han vil ta flere familiebilder, men er sintere når de tas.
"Kan vi få ett bilde hvor vi alle ser fine ut?"
Vi tenker: "Jeg tror ikke jævelen har det så bra."
Så du kan ikke drepe en av de viktige.
Men du kunne drepe...
...en av de uviktige.
Dere vet hvem.
Du...
Du kunne drepe din fars mor.
Hvem visste at pappa hadde en mamma?
Virker ikke som hun gjorde en god jobb.
Spør moren deres om hun synes
at deres fars mor gjorde en god jobb
og fortjener å leve.
Selvsagt ikke.
Hun er en ubehagelig gammel dame.
Hun har aldri gjort noe for noen.
Men det kan hun nå.
Hun kan dø
mellom september og mai.
Helt ærlig, Boston.
Da jeg gikk på barneskolen, døde bestemor om sommeren!
Det var ubrukelig.
Du kan ikke komme på skolen om høsten
og si: "Vi mistet bestemor 17. juli."
"Du bør være over det nå. Kom deg ut av saccosekken!"
Beklager at forestillingen begynner på en så dyster måte.
Men jeg ville ikke starte for optimistisk.
Jeg har hatt et par underlige år.
Dere har hatt et par underlige år.
Jeg ville ikke virke helt falsk:
"Hei, Boston! På tide å le!"
Opp med smilet
Ned med munnbindet
Dere vet hva jeg mener
Vi var alle i karantene
Vi var alle på avrusning Vi ble alle skilt
Og nå er omdømmet vårt endret
Ingen vet hva de skal tro
Ja!
Alle ungdommene liker Bo Burnham bedre
For han er for tiden mindre problematisk
Sympati er et fengsel
Så vi kan ikke starte det.
Takk. Jeg skrev den sangen.
Før jeg begynner...
Unge mann på tredje rad der oppe.
Hva heter du?
Henry. Greit, Henry.
Hvor gammel er vi?
Elleve. Fantastisk.
Du vil slett ikke distrahere meg under hele forestillingen.
Henry...
Oi, oi.
Henry, vet du... Jeg mener ikke:
"Vet du hvem jeg er?"
Men vet du hvem jeg er,
eller avlyste en barnevakt og plutselig satt du i bilen?
Du vet hvem jeg er. Har du sett meg gjøre standup før?
Greit.
Takk for at du kom.
Så...
...det jeg snakker om
i kveld, som jeg har gjort i det siste,
jeg sier aldri dette, Henry.
Jeg sier ikke dette uttrykkelig, men ikke gjør det.
Greit?
Ikke gjør det.
Går du i sjetteklasse?
Femte?
Ja vel.
Hvis du har sett meg gjøre standup før,
så har jeg en annen vinkling nå.
Da jeg var yngre, kom jeg ut på scenen og ropte: "Hei!"
Og jeg lurer på hvorfor.
Den tiden er over.
Det stemmer. Vi starter.
Greit.
Dette skjedde.
18. desember 2020.
Henry, du fikk nettopp juleferie
fra tredjeklasse.
Mens jeg var løs i New York,
i dårlig form.
Vill.
Den kvelden, 18. desember 2020,
var jeg invitert på middag til min venns leilighet.
Spennende, sant?
Nei.
Da jeg kom dit, var det et triks.
Det var ingen middag.
Det var en intervensjon.
For meg.
Intervensjoner for meg
er de intervensjonene jeg liker minst.
Da jeg kom til min egen intervensjon,
visste jeg umiddelbart at det var en intervensjon.
Vet du hvor ille narkotikaproblemet ditt er
når du åpner en dør og ser folk samlet,
er det første du tenker:
"Det gjelder nok narkotikaproblemet mitt."
Ingen annen grunn til at folk er bak en dør.
Det var tankeprosessen min da jeg kom på intervensjonen min.
"Skal på middag med en venn fra college!
Hva gjør Seth Meyers her?
Faen!"
Dessuten var jeg to timer for sen til intervensjonen min.
Jeg visste ikke at folk ventet på meg.
Skulle ønske det.
Jeg ville vært en million timer sen.
Jeg var to timer for sen, så da jeg kom,
var alle sint-ere på meg.
De sa: "Og du er sen."
Jeg sa: "Om dere ville ha meg her i tide,
skulle dere ha tekstet meg: 'John, vi har kokain.'"
Jeg hadde kommet en halvtime før og satt opp stoler.
Jeg var to timer for sen for jeg hadde to viktige ærend.
Først dro jeg hjem til doplangeren min.
Jeg skammer meg over å si at jeg kjøpte dop der.
Jeg måtte betale langeren min kontant, og måtte gi ham mye
for dop jeg hadde kjøpt noen dager før,
fordi jeg hadde overtrukket Venmo.
Visste dere at det var mulig?
Man kan overtrekke Venmo på ukentlig basis.
Forresten, mens jeg har dere her,
la meg si noe om Venmo
på vegne av narkomansamfunnet.
Venmo er for dophandel.
Det er det det er for.
Ingen av oss i narkoverdenen aner
hva alle dere sivile
gjør på appen vår
med deres jævla offentlige transaksjoner.
Er dere på innhøstingsmarked i 1555?
"Hør, eder!
Se på meg!
Jeg byttet en fet gås mot ti reddiker. Hold det hemmelig."
Det andre ærendet jeg hadde den kvelden er morsomt for meg.
Middagen var klokken 19.00.
Så jeg dro for å klippe håret...
...klokken 19.00.
Og trodde virkelig jeg rakk begge deler.
Jeg dro for å få en kveldsklipp.
Hos Saturday Night Live,
Som er et TV-show, ikke en nattåpen pop-in barbershop.
Men de har en håravdeling der.
Og jeg hadde fremdeles kortet fra da jeg jobbet der.
Så klokken 19.00,
høy som en drage,
dro jeg til åttende etasje i 30 Rockefeller Center.
gikk inn i den Emmy-vinnende håravdelingen
og sa: "Hei, kan jeg få en klipp?"
De sa: "John, du er ikke vert denne uken."
Og jeg sa: "Hei, kan jeg få en klipp?"
Du vet når en narkoman
kommer på kontoret ditt og ber om klipp,
tenker du: "Det er raskere å bare klippe."
Det skjedde.
Jeg kom på intervensjonen min to timer for sent.
Ifølge vennene mine sa jeg følgende:
"Ja vel!"
Jeg hadde nettopp vært hos doplangeren min,
så jeg ropte umiddelbart:
"Før vi begynner, kan jeg gå på do?"
De sa nei. Og jeg sa...
Så kommer denne intervensjonsdamen de hadde leid
bort til meg og sier: "Hei."
Og jeg sier: "Feil energi!"
Jeg kommer på intervensjonen.
Alle som er der,
er veldig bekymret for meg.
Alle er bekymret for mitt fysiske ve og vel.
Men jeg strener inn, kokain-mager, med ny frisyre.
De har vært i karantene i ni måneder.
De så helt jævlige ut.
Jeg var den peneste på intervensjonen min,
uten sammenligning.
Alle der så ut som Jerry Garcia.
Jeg kommer inn,
og der sitter seks av vennene mine i New York.
Og seks andre er på Zoom fra LA.
Du tenker kanskje: "Om det var meg,
ville jeg tenkt: 'Hvis du er så bekymret,
hvorfor fløy du ikke hit?'"
Ikke tenk på det.
Jeg sa det flere ganger.
Jeg sa det mange ganger den kvelden.
Intervensjonsdamen sa:
"Her, la meg vise deg stolen din."
Jeg hadde en spesiell stol.
For jeg var ballets dronning.
Jeg skulle til å sette meg, da en venn av meg i hjørnet sa:
"Trodde de skulle takle ham."
"Hva trodde du?"
"Slik de gjorde i Intervention.
Jeg trodde de skulle takle deg."
"Det er for å ta en overgriper.
Og nå er du skuffet over at de ikke takler meg?"
Han sa: "Ja, jeg er litt skuffet."
Jeg setter meg i stolen overfor alle disse svikerne.
Hør her.
La meg bare avsløre dette nå, mener ikke å være klein.
Det var en stjernespekket intervensjon.
Det var en god gruppe.
Og selv om jeg var sint da jeg kom,
tenkte jeg: "Dette er en god besetning.
Dette er smigrende på sin egen måte.
Det var som en "We are the World" med alternative komikere
over 40 år.
Kun komikere.
Men likevel sa ingen noe morsomt
hele kvelden.
Før jeg kom, lovet de hverandre
å ikke spøke.
Jeg ble helt psykotisk.
Jeg satt der i en grusom stol
på en kokain-nedtur.
Ingen lar meg gå på toalettet.
Og verdens morsomste folk stirrer på meg
og nekter å si noe morsomt!
Det var uutholdelig!
Fred Armisen var alvorlig.
Vet dere hvor fælt det er?
Han var ingen karakter eller stemme, bare sa:
"John, jeg er veldig bekymret for alt du går gjennom."
Og jeg sa: "Å! Neste!"
Forresten, under mesteparten av intervensjonen var jeg
bestemt på å ikke dra på avrusning, altså "tape".
Planen min var å destabilisere sjefsdamen.
Hvis jeg kunne få de andre til å lure på autoriteten hennes,
tenkte jeg at alt ville falle sammen som et korthus.
Jeg håpet at de til slutt
ville si: "Med den frisyren og selvtilliten,
bør vi kanskje gjøre ham til leder og sende dama på avrusning."
På ett tidspunkt sto jeg ved et åpent vindu og kjederøykte,
i desember i New York. Som en nykter person ville gjort.
Jeg så på henne og sa: "Var du forberedt på meg?"
Og hun sa: "Ja, men alle sa du var hyggelig."
Ikke tro på personligheten.
På ett tidspunkt kastet jeg en granat:
Jeg sa: "Jeg drar på avrusning
når alle dere slutter å drikke og røyke gress."
Det ble helt tyst.
Så ropte Nick Kroll: "Det er ikke det dette handler om."
Det er frustrerende
når folk lager en intervensjon, men har sine egne problemer.
Det er som når noen sender deg en SMS,
men den kommer fra e-postadressen deres.
Du tenker: "Greit, jeg skjønner meldingen,
men du må ta deg sammen. Dette...
Jeg hater dette. dittnavn@iCloud.
Ikke tekst meg på denne måten. Det er teit."
Nå har vi to tråder gående. Den opprinnelige
med navnet ditt lagret slik jeg liker,
og denne nye vederstyggeligheten i bare små bokstaver.
Så mange bokstaver at det ikke engang forhåndsvises.
Så fortsetter de å tekste deg for å se om det fortsetter.
"Hei, kommer SMS-ene mine fra e-posten min fortsatt?
Så rart.
Kommer SMS-ene fra e-posten min fortsatt?
Så rart."
De facetimer deg fra e-postadressen sin!
Ringer du på et barns iPad?
Jeg var en drittsekk den kvelden, det innrømmer jeg.
Men jeg var rasende på dem.
Jeg var så sint den kvelden.
De hadde lurt meg.
For opprinnelig er intervensjon egentlig et pek.
De hadde gjort meg et pek, de prøvde å bestemme over livet mitt,
De prøvde å kontrollere meg.
De skulle sende meg på rehab i flere måneder.
Jeg følte meg maktesløs og veldig sint.
Nå står jeg her i kveld,
den 26. februar 2023.
En av de verste dagene i året.
Her med alle dere fantastiske folk og en av våre beste femteklassinger.
Jeg får ha denne forestillingen.
Jeg er takknemlig for alle på intervensjonen.
De grep inn, konfronterte meg og reddet livet mitt.
Det er nok.
Ikke stå for dem.
De har blitt takket.
Og de
vet godt at de gjorde noe bra.
De nevner det ofte.
Dessuten...
...er jeg fremdeles forbanna på dem.
Jeg er virkelig takknemlig.
Og jeg skulle ønske jeg bare hadde den ene følelsen, men det har jeg ikke.
Jeg har to følelser.
Jeg er fremdeles litt sint.
For... Greit.
Vet dere hvordan det er
når 12 stykker redder livet ditt?
Det er for mange.
De kunne ha gjort det med fire.
Og jeg vet hvilke åtte de kunne droppet.
I stedet, resten av mitt liv,
er det 12 forskjellige personer der ute
som når vi spiser middag sammen, må jeg si:
"Nei, jeg tar regningen.
Jeg mener det.
Du reddet livet mitt.
På Zoom."
Hvis noen her har vært på avrusning,
vet dere antakelig dette,
men det er ikke lov å ha med narkotika.
Jeg vet ikke om deres husker det første ærendet mitt
før intervensjonen,
men når jeg drar på avrusning,
har jeg fremdeles mye dop på meg.
På den tiden var jeg avhengig av kokain,
Adderall, Xanax, Klonopin
og Percocet.
Kalt en Providence-spesial.
Providence, Rhode Island.
For de av dere rundt om i verden, er det en by nær her,
og den er en stor vits for oss alle.
Veldig teit sted.
Så jeg drar på avrusning og har på meg
en full pose med 30 mg Adderall,
en full pose med Xanax,
tre gram kokain
og 2000 dollar i kontanter.
Jeg hadde andre planer den helgen.
Så jeg kommer på avrusning klokka 04.00
og går bort til innskrivingen.
Damen der sier: "Har du noe narkotika på deg?"
Jeg svarte: "Nei, det har jeg ikke.
Kan jeg få gå på toalettet?"
To fyrer tar tak i meg. De tar av meg vinterfrakken
og begynner å sjekke lommene.
De går gjennom den indre lommen med glidelås.
Jeg tenkte: "Hvordan fant de ut om den lommen?
Den lommen har unnsluppet alle i mitt liv."
De graver i lomma.
Tar ut alle pillene, alle pengene og to gram kokain.
Husk at jeg sa jeg hadde tre.
Jeg tok en haug i bilen.
Og jeg tok en haug
på toalettet på en bensinstasjon,
på en av de bleieskiftebordene.
Hva er det?
Det er det de er til.
Tror dere man skal legge et menneskebarn
i den musefella?
Det er gjengsymboler risset inn på den.
De er til å sniffe kokain fra.
Når du er kokainavhengig, ser du verden i form av overflater.
Så de tar ut alle pillene,
alt kokainet og alle pengene og stirrer på meg.
Og jeg sa: "Å, de gamle vinterfrakkene."
Dere vet hvordan det er.
Når dere går gjennom dunjakkene
og finner fem tusen og en pakke dop.
"Fra den kvelden vi sang julesanger.
De gamle vinterfrakkene."
De tok fra meg mine reseptbelagte medisiner.
Reseptbelagte.
Ikke de ulovlige pillene jeg kjøpte på gata.
De lovlige, med navnet mitt på.
Og de tok dem fra meg
rett og slett forbi jeg ikke hadde rett til å få dem på resept i utgangspunktet.
Men for en samling jeg hadde.
All den innsatsen og alt arbeidet jeg la i det.
Vet dere hvor vanskelig det er å få en lege
til å skrive ut resept til deg for en pille du ikke trenger?
Det er ikke vanskelig.
Det er så lett.
Dette gjør dere, eller dette gjorde jeg, men ikke gjør det.
Men om dere gjorde det, ville det funket.
Gå på nettet.
Se etter leger i nærheten.
Og sorter resultatene.
Laveste rangering til høyeste.
Dere trenger ikke lete lenge.
Finn legen i området deres
med færrest antall stjerner.
Denne personen trenger pasienter.
Er dette en dårlig lege?
Nei da.
Dette er den beste legen.
Folkens...
Du kan gå inn dit
og det er som Captain Phillips.
Du kan si: "Se på meg, jeg er legen nå."
Du kan bruke datamaskinen deres.
Sjekke Yahoo News eller noe.
Jeg hadde en lege i New York som bare skrev resepter til meg.
Dr. Michael.
Ingen etternavn.
Jeg mener ikke å beskytte identiteten hans.
Han ga meg aldri etternavnet.
Selv før pandemien
jobbet dr. Michael fra leiligheten sin på Second Avenue.
Det er underlig.
Jeg kom til dr. Michael
banket på døren hans, og han svarte alltid slik:
"Min kone Minerva sover."
Skikkelig paranoid. Men han sa ikke:
"Så vær stille."
Det var som om han sa: "Jeg har ikke nettopp drept min kone Minerva."
Så vi gikk til kjøkkenkroken hans.
Ville vært en overdrivelse å kalle det kjøkken.
Og vi hadde timen vår.
Jeg sa: "Jeg vil ha Klonopin."
Og han sa: "Greit".
Og mens han skrev på blokken
og rev av arket, sa han: "Å, hva er det for?"
Jeg sa: "Jeg har angst."
Da sa han: "Å, da trenger du det."
Så sa dr. Michael alltid:
"Vil du ha en influensavaksine?"
Han ville være en ordentlig lege.
Jeg sa: "Nei, Michael,
du har alt gitt meg to influensavaksiner denne måneden.
Jeg føler meg sprø.
Jeg føler meg kjempesyk."
Da sa han: "Vil du ha en B12-sprøyte?
Et vitamintilskudd?"
Så han ga meg alltid en injeksjon,
for han hadde en greie.
En fyr ved navn dr. Michael
som jobber fra leiligheten sin må ha en greie.
Michaels greie var at han ville at menn
skulle ta av seg på overkroppen i leiligheten hans.
Dere er ubekvemme nå, men jeg er over det for lengst.
Dessuten, hvis dere tror historien ender med at jeg sa:
"Absolutt ikke,"
blir dere så skuffet.
Så vi hadde en liten farse.
Jeg rullet opp ermet på T-skjorten
og Michael kom inn med sprøyten og sa:
"Du må ta av deg hele skjorten."
Og jeg tenkte: "30 Klonopin, to påfyll..."
Så sluttet den seksuelle trakasseringen.
Så kanskje det var alt han trengte.
Bare få menn til å ta av seg på overkroppen.
eller kanskje det var noe ved meg i bar overkropp
som hindret seksuell trakassering.
Historien har to moraler.
Én: Nå vet dere det.
Det visste dere ikke.
Den andre moralen er følgende:
Dere bør vaksineres og alt det der. Men...
når dere hører folk si:
"Bare stol på leger..."
Når dere hører noen si: "Stol på leger," bare husk
at et sted i en kjøkkenkrok
sitter dr. Michael.
Og hvis han er så troverdig,
hvorfor sover Minerva alltid?
Så de tok legemidlene mine.
De tok legemidlene mine.
Alt dette var klokka 04.00
da jeg sjekket inn på avrusning.
La oss spole 12 timer fram
til 16.00 samme dag.
Jeg er på rommet mitt på denne avrusningsklinikken.
Jeg måtte avruses i fire, fem dager da jeg kom dit,
på grunn av alt i systemet mitt. Jeg er på rommet.
På dette tidspunktet har jeg vært der i 12 timer.
Jeg har ikke sovet på den tiden.
Og min totale våketid på dette tidspunktet
er 50 timer.
Legene prøver å gi meg en haug med medikamenter for å roe meg ned.
Men på dette stadiet i livet var min toleranse for beroligende overmenneskelig.
Uansett hva de gir meg, kan jeg ikke bedøves.
Jeg er som den store Rasputin, de kan ikke få meg i kne.
Akkurat da kommer en legitimt god lege
inn på rommet mitt.
Hvis du bare har gått til dr. Michael
de siste par årene,
er en legitimt god lege skremmende.
Det er som en eksorsist.
Fyren kom inn: "Hei, jeg er dr. Henry Ford Askew."
Jeg tenkte: "Å nei. To navn.
Nei.
Hei, hei.
Vil du se meg i baris?
Liker du dette?
Liker du greier?
Hva slags lege er du?
Er kona di død?"
Jeg skriker til legen:
"Hvor er Klonopinen min?"
"Vi kan ikke gi deg Klonopin."
"Hvorfor ikke?"
"Vi er en avrusningsklinikk.
Jeg kan ikke gi deg narkotika
i henhold til Pennsylvanias lover."
Og jeg sa:
"Pennsylvanias lover?
Hva om vi går på et apotek i New Jersey?"
For jeg trodde
han fortalte om en knipe
vi begge var i.
Som om han mente: "Jeg vil gjerne gi deg disse pillene.
Du er helt klart en kul ung mann
som har rocket den sykehuskappen
og et par New Balance-joggesko de siste 12 timene.
Men denne forbaskede Pennsylvania."
"Doktor, hva om vi drar til et apotek i New Jersey?"
"Herregud, ingen har tenkt på det.
Du er den første narkomane her med en slu plan.
Vi tar bilen min.
Du er tydeligvis klar for å slippe ut herfra."
Det var klokka 16.00.
Tre timer senere, klokka 19.00, fikk jeg endelig sove.
De ga meg nok av et medikament kalt Librium, og jeg kollapset.
De satte en sykepleier på rommet mitt
for å passe på at jeg sov,
for jeg hadde laget bråk.
Jeg vet ikke helt nøyaktig hva som gjorde dem så bekymret.
Men det kan ha vært da jeg sa:
"Jeg skal late som jeg sover.
Og når dere alle sier: 'Han sover', og går ut av rommet,
rømmer jeg fra denne jævla klinikken."
Noe med å si det høyt to ganger
til to forskjellige ansatte
fikk noen til å stusse.
Så nå sover jeg tungt.
De har en sykepleier på rommet som sørger for at jeg sover.
Hun sitter i en stol ved siden av nattbordet. Jeg sover i senga.
Telefonen min ligger på nattbordet.
Nøyaktig samtidig, rundt 19.00,
begynner min gode venn Pete Davidson å ringe meg.
Ja, den Pete. Pete...
...var ikke på intervensjonen min fordi han var på reise,
men nå har han landet. Han hører at jeg er på avrusning, og er bekymret.
Og begynner å ringe.
Morsomt faktum om Pete.
Han endrer mobilnummer hele tiden.
Jeg vet ikke hvorfor. Det er hans ferd.
Hver sjette uke får jeg en SMS fra Pete:
"Hei, det er Pete. Nytt nummer."
Og jeg svarer: "Send et bilde."
Og han sender et slikt bilde.
Så lagrer jeg ham på mobilen.
Lenge lagret jeg ham bare igjen og igjen som Pete Davidson.
På ett tidspunkt hadde jeg ni Pete Davidson lagret på mobilen.
Og det er for mange.
Så...
...jeg begynte å lagre ham under falske kjendisnavn,
bare for å more meg.
En stund var han for eksempel lagret som Rodney Dangerfield.
Den uken jeg dro på avrusning,
var han lagret som Al Pacino.
Så jeg ligger og sover.
En sykepleier passer på meg.
Mobilen min ligger ved siden av henne.
Og Pete Davidson begynner å ringe
igjen og igjen og igjen.
Men det sykepleieren ser på telefonen...
...er at denne bevisstløse pasienten
ikke bare får én...
Ikke to...
men fem tapte anrop
fra Oscar-vinneren
Al Pacino.
Så... hun vekker meg for faen opp.
Klandrer henne ikke.
Jeg hadde vært nysgjerrig.
Hun vekker... Jeg våkner og hun rister meg og sier:
"Du har fått en telefon."
Jeg var så groggy, som...
Jeg snur meg rundt. Så utslitt. Jeg ser på telefonen.
Jeg ser det står: "Anrop fra Al Pacino."
Jeg vet det betyr at Pete Davidson har ringt.
Men jeg sa ikke dette til sykepleieren.
Jeg ringte mens hun var der.
Jeg sier: "Hallo?"
"Å, pokker."
"Jeg har det ikke så bra.
Neida, ingen skylder på deg."
Nå...
Jeg sa det siste der fordi noen trodde
at vi tok stoff sammen,
siden han har tatoveringer...
mens jeg har ingen.
Vi må drive med heksekunst.
Jeg har ikke tatt stoff med Pete.
Han støtter edrueligheten min.
Det er det jeg snakker om med Pete.
Men samtalen sykepleieren ser for seg...
Jeg ler ennå av den.
"Hallo..."
"Johnny!
Det er Al.
Min lille, triste gutt.
Jeg hørte du havna på rehab.
Hvordan går det?"
"Å, pokker.
Det går ikke så bra."
"Min lille fregnejuice.
Grunnen til at jeg ringer deg fem ganger...
Jeg tror jeg får skylden for dette.
Ja, jeg mistenker
at når den amerikanske offentligheten hører om tilbakefallet til John Mulaney,
vil de, logisk nok,
og umiddelbart nevne... kun én skyldig.
Og det er meg selv!
Syttini år gammel,
Oscar-vinner,
Al Pacino!
Pacino fra den italienske.
'Pa' betyr Pappa,
og 'Chino', som betyr khaki-bukser.
De skylder på Pappa khaki-bukser.
Denne linjen er kompromittert."
Jeg var på rehab i to måneder fra 18. desember til 20. februar.
Jeg var der sjette januar under opprøret.
Hadde ikke skjedd på min vakt.
For jeg hadde sørget for det.
Jeg hadde sørget for det.
Var det noen gang et opprør før jeg dro på rehab?
Nei.
Har det vært det siden jeg kom ut?
Absolutt ikke.
De hadde ikke våget.
De vet at Baby J er tilbake på gatene.
Hele tiden jeg var på rehab, var det veldig lukket ned for COVID.
Så vi fikk ikke forlate bygningen.
På noen rehaber får du bli med på tur.
Som den jeg var på, altså i bedre tider,
kunne du dra til en gård og møte en hest.
De gjør det mye. Det kalles hesteterapi.
Det høres fint ut, men hvor synd syns du på den hesten?
Den er født og er sånn: "En dag skal jeg vinne Kentucky Derby."
Hele livet er det bare knarkere som er sånn,
"Okei.
Ålreit.
Å klappe på ditt sterke bein gir meg selvtillit.
Hvis jeg kan løfte hoven din, er jeg klar for min egen leilighet."
Da jeg først kom til rehab, var en av mine verste frykter,
at alle kom til å gjenkjenne meg.
Gradvis,
tok en ny frykt over.
Jeg... Jeg overdriver ikke for å være morsom.
Faen meg ingen...
Ingen visste hvem jeg var.
Og det gjorde meg gal.
Ikke gjenta dette.
Det var i avisa
at jeg var i rehab, og jeg lot den ligge ute.
Jeg var sånn: "Herregud, avisa er her.
Kom inn hit, narkomane. Herregud!
Mon tro hva som er inni."
Før jeg innså at ingen visste hvem jeg var,
dro jeg til velkomstgruppen.
Gikk fra detox-avdelingen til mennenes,
hvor jeg bodde et par måneder.
Jeg kom dit til velkomstgruppe.
Og før jeg gikk bort, sa jeg til meg selv,
jeg sa sånn: "Vær blyg."
Så jeg går inn og setter meg
og sier: "Hei, jeg er John M."
Alle stirrer på meg som om jeg forventer applaus.
Og denne ene fyren, Lenny, som jeg senere ble god venn med.
Han sier: "Hva jobber du med?"
Og de andre sier: "Hva jobber du med?"
Og jeg bare...
Og jeg sier: "Jeg er stand-up-komiker."
Og Lenny sier: "Kan du leve av det?"
"Ja, spør datteren din.
Eller din sønn om han ikke er atlet."
Bare spør visse sønner.
Jeg fikk trøbbel den andre uka på rehab.
Fordi jeg bestilte Outback-mat med Postmates.
Det var to ting i Pennsylvania-byen
der jeg var på rehab.
Det var en Outback og en rehab.
Så da jeg bestilte, trodde jeg ikke at leveringsmannen
visste hva rehaben var.
Så jeg gav han adressen til rehaben som om det var hjemmet mitt.
I instruksjonene skrev jeg:
"Ikke stopp ved det store bygget.
Kjør opp bakken til murstein-internatet og du ser en 38 år gammel mann
utenfor i en morgenkåpe som er så spent."
Maten ankommer, men den blir konfiskert av rehab-vakten.
Han tar meg til kontoret
og sier: "Dette er ille. Dette er seriøst."
"Det er bare Outback."
Han sier: "Hva om det er en Outback-test?"
Jeg sier: "Hva er det da?"
Han: "Denne gangen bestiller du Outback og får mat,
og vi ler det bort og lar det gå."
Men hva om du la igjen masse tips,
så neste gang du bestiller, sier du: 'Husker du meg?
Jeg ga deg masse tips.
Jeg gir deg enda mer tips om du fikser meg noe stoff.'"
Jeg sa: "Herregud, det er en god idé."
Jeg jobbet hardt i rehab.
Jeg gjorde det rågiverne sa.
Da jeg først kom dit, spurte rådgiveren meg
om å skrive en biografi om mitt rusmiddelbruk og misbruk.
Jeg: "Hva mener du?"
Han sier: "Skriv livspunktene der du har brukt rus og alkohol."
Jeg: "Mener du nylig, eller fra jeg var seks?"
Han sa: "Begynte du å drikke da?"
Jeg sa: "Ja." Og da fikk jeg mer papir.
Jeg prøvde alkohol da jeg var seks.
Ikke at jeg var på en bar, med en Manhattan.
Vi fikk prøve øl og vin.
Min far sa da vi var små,
"Vi har en europeisk tilnærming til alkohol her i huset."
Det var det eneste som hadde europeisk påvirkning.
Alt det andre var påvirket av midtvesten.
Inkludert Europa. Vi sa: "Vi drar ikke dit."
Da jeg var 13, var jeg full hver helg.
Vennene mine og jeg dro ut i Chicagos gater,
på Lincoln Avenue,
og sto foran spritsjapper
og prøvde å få voksne til å kjøpe sprit til oss.
Det var alltid en dramatisk prosess,
fordi vi var tretten og så ut som ni.
Vi satt utenfor som små Charles Dickens-figurer.
Akkurat som: "Herre, vær så snill."
Noen ganger ga de meg penger,
jeg sa: "Jeg gir deg penger.
Og du kjøper øl til meg i butikken, der kassemannen ser på
hele denne utvekslingen i vinduet."
I 8. klasse sa jeg til vennene mine:
"Vi burde bare spørre par på date,
fordi fyren vil kjøpe øl til oss for å se kul ut
foran jenta."
Jeg forsto ikke de voksnes første date-dynamikk.
Som om når han slipper henne av, så sier hun:
"Du vet,
jeg var usikker på deg
på begynnelsen av kvelden, men...
da jeg så deg kjøpe de to 24-pakkene med Natty Light,
med mynter og ører,
og den ene flaska med Boones Farm til den spesielt lille ungen,
tenkte jeg: 'denne fyren må jeg beholde.'"
Jeg begynte med rusmidler da jeg var 14,
med bestevennene mine, John og John.
De er ikke meg. De er andre.
Begge het John.
John O'Brien, John McNulty og meg.
Jeg heter John Mulaney.
Visste du ikke det, var du nok på rehab med meg.
En gang...
Da jeg var 16, var jeg, John og John
på en parkeringsplass en natt, og røykte en joint.
Vi ble høye. Og en politibil kom fra ingensteds...
Vi bare: "Faen." Og vi kasten jointen ned et avløp
og ble kvitt all hasjen.
De ropte oss bort,
og vi måtte legge hendene på politibilen.
"Kom hit og legg hendene på panseret."
Så vi stilte oss opp og la hendene på politibilen.
Politibetjenten går først til John O'Brien
og begynner å ransake ham.
Han sier: "Hva heter du?"
Han svarer: "John."
Så går han til John McNulty.
Ransaker ham.
Og spør: "Hva heter du?"
Han svarer: "John."
Så kom han til meg.
Før han ransaket meg,
lente han seg inntil meg og hvisket:
"Du bør faen ikke hete John."
"De kaller meg Baby J på gata."
En ting du gjør på rehab, du setter deg ned med rådgiveren,
og du ser gjennom telefonen.
Mange ganger skal du slette og blokkere
doplangere og folk med dårlig innflytelse du har numrene til.
Noen ganger gir du beskjed til dem først,
og sier: "Jeg skal slette og blokkere deg."
Slik at de ikke sporer deg opp senere.
Det kalles å slå opp med langeren.
Så jeg satt med rådgiveren min.
Jeg så på telefonen.
Fant først hovedlangeren min, Arvin.
Jeg tekstet ham:
"Hei, jeg sletter og blokkerer deg.
Jeg skal aldri kjøpe stoff fra deg mer.
Jeg er nykter nå."
Men hvordan jeg skulle avslutte?
Så jeg skriver: "Men takk for...
de mange årene med profesjonell inspirasjon,
og alle nettene som ble til dag."
Jeg sender meldingen.
Før jeg får slettet og blokkert, sender Arvin en SMS tilbake.
Han skriver: "Jeg er så stolt av at du blir nykter."
Så skriver han:
"Jeg kjøpte stoff bare for å selge til deg,
for jeg var bekymret for deg,
og jeg ville ikke at du skulle ta verre stoff på gata."
Jeg vet.
Og han slår jeg opp med?
Nå kan jeg ikke slette ham. Jeg skriver tilbake.
"Du skjønne mann.
Kjøpte du stoff bare for å selge til meg?"
Han sier: "Ja."
Jeg skriver: "Solgte du dop til andre?"
Han sier: "Nei."
Så skriver jeg: "Det er litt sært å spørre nå,
"men er du en doplanger?"
Han svarer: "Nei, jeg er maler. Vi har snakket om dette."
Boston, den dag i dag
aner jeg ikke hvordan jeg kjenner denne personen.
Så jeg skriver tilbake.
Jeg sier:
"Hvordan ble det til...
"at du selger stoff til meg?"
Hans skrev tilbake:
"Jeg vet ikke. Du maste sånn."
Jeg liker den historien,
for det er mange historier om doplangere
som har gjort uskyldige til stoffavhengige.
Jeg er nok den første narkomane
som har fått en uskyldig mann
til å bli doplanger.
Og det er dagens løfte.
I rehab sitter vi mye i grupper.
Vi sitter sammen og deler historier
om de mest desperate tingene vi gjorde for å få stoff.
Jeg skal en av dem med dere nå.
Litt bakgrunn om historien.
I januar i 2020
var jeg avhengig av kokain.
Jeg ville slutte.
Men i stedet for å snakke med en doprådgiver
eller en annen rådgiver,
en terapeut eller lege, eller hvem som helst i livet mitt,
ringte jeg regnskapsføreren min.
Jeg sier: "Hei, jeg er hekta på kokain.
Du må slutte å gi meg penger.
Ikke gi meg kontanter."
Han sier: "Jeg sa ikke ja til dette."
Jeg sier: "Kun gi meg kontanter hvis jeg mailer deg med kopi til legen min.
Det er den nye regelen."
Jeg legger på.
Og blir sint på den nye regelen.
Tenker: "Det er mine penger.
Vil den drittsekken at jeg skal maile ham med legen min?"
I stedet for å ringe ham tilbake
og si: "Den nye regelen gjelder ikke."
Som jeg kunne gjort, siden jeg er voksen,
og han jobber for meg.
I stedet brukte jeg de neste seks månedene
til å pønske ut måter å stjele mine egne penger
fra meg selv.
I august i 2020 var jeg ganske hekta.
Var desperat etter kokain.
Jeg oppdaget at jeg ennå hadde et kredittkort som virket.
Jeg bestemte meg for å kjøpe en Rolex
med kredittkortet,
og pantsette den mot kontanter
fem minutt etterpå.
Jeg er flink til å lese et rom.
Dere er alle imponerte over denne planen.
En dag i august i 2020,
når det er nesten førti grader ute,
går jeg inn på en Rolex-butikk på Madison Avenue på Manhattan.
Jeg går inn.
Alle fyrene der har dress.
Og de sier noe sånt som: "Klokker... Sveits..."
De beveger seg som roboter.
Jeg kommer inn.
Jeg har på lys dongeribukse, brettet dobbelt ved anklene,
hvite Reebok-joggesko, hvite sokker, en lang t-skjorte
og hvit baseball-caps.
Jeg tygger Nicorette.
Jeg har en Jansport ryggsekk, festet så langt oppe som det går.
Jeg er 38 år gammel.
Jeg går inn i butikken,
bort til den første utstillingen jeg så,
og sier: "Den. Hei.
Den. Jeg elsker den klokka.
Jeg vil gjerne ha den klokka."
Selgeren snur seg. Han har et lommetørkle,
som om han er magiker.
Han sier:
"Du ser på klokken i rosegull?
Vil du se andre ur?"
Jeg sier: "Jeg er ikke interessert i ur.
Bare klokker. Jeg vil ha den.
Jeg har sjekket.
Jeg vet alt om den. Gi meg den klokka."
Han åpner monteren og tar ut klokka.
Den ligger på en liten pute.
Han sier: "Skal vi prøve den på håndleddet?"
Jeg svarer: "Ikke tid. Trengs ikke.
Den er ikke til meg.
Den er en gave til broren min, jeg kjenner håndleddet hans.
Når man er brødre, vet man.
Vi delte rom, jeg har sett det
og vet det vil passe perfekt."
Han sier: "En gave til broren din.
Og si meg, hva slags ringer bruker han?"
Hva?
Er dette en slags gåte?
Er det inngangsspørsmålet til en Yale-forening?
Hva mener du med hva slags ringer han bruker?
Han sier: "Vel...
Hvis broren din bruker ringer i gult eller hvitt gull,
vil du kanskje ikke ha en rosegull-klokke.
Som du kanskje vet, skal man ikke blande ulike metaller."
Jeg svarer: "Jeg er fornærmet fordi du ikke tror jeg vet det.
Jeg vet definitivt det, i tillegg til andre fakta.
Jeg blander aldri...
Setter ikke en aluminiums-kanne ved siden av en vannkoker.
Setter ikke en trompet på radiatoren.
Kall meg gammeldags, men jeg har tro på segregering.
Dere hørte meg. Segregering av metaller i samme hus.
For det andre, broren min har ikke ringer, og vil aldri få det.
For han har ikke fingre.
Han har en stump.
En stump til hånd.
Derfor trenger han klokka. Skjønner du?
Klokka vil pryde stumpen, så når han ser ned
på den fæle tingen, ser han en nydelig klokke.
Og han tenker bare på sin snille, sjenerøse lillebror
i stedet for den fæle... ulykken som...
Selg meg den klokka, takk."
Fyren tar ut en grønn Rolex-eske og åpner den, setter klokka inni.
Det er et lite kort i boksen.
Han finner en fyllepenn og skriver på kortet...
altfor lenge, syns jeg.
Jeg tenkte: "Faen heller, skriver han brev til klokka?"
Han vet jeg skal pantsette,
og skriver brev som viser opprinnelsen.
Alle i butikken vet at jeg skal pantsette klokka.
De tenker jeg er dritt, det er feil. Jeg er Gud.
Det var det jeg tenkte.
Fyren finner en sløyfe, og jeg sier: "Ikke pakk den inn."
Han sier: "Jeg trodde du sa det var en gave."
Jeg sier: "Nei. Men broren min og jeg er ikke slik.
Vi er ikke så flotte. Jeg løper forbi huset hans.
Jeg kaster klokka i lufta.
Han tar imot med stumpen sin.
Jeg kan ikke komme med sløyfe.
Og hvordan skal han klare å knytte den opp?
Jeg stolte på deg angående tilstanden hans og nå gir du meg dette.
Hva forventer du han skal gjøre? Bruke tennene?
Selg meg klokka for kokain."
Han tar kredittkortet mitt. Kjører det gjennom.
Han gir det tilbake til meg. Finner en Rolex-pose.
Jeg slenger frem ryggsekken min, som er åpen,
og sier: "Trengs ikke."
Han legger klokka i ryggsekken min.
Jeg lukker igjen. Før jeg er ute av døra,
finner jeg telefonen og googler:
"Hvor selge klokker i New York nå."
Et sted kalt 'Selg klokken din nå NYC' dukker opp.
Jeg tenkte at endelig er det noen som forstår meg.
Jeg ringer stedet:
"Hei. Jeg har en Rolex-klokke for salg. Kan jeg komme i dag?"
Fyren sier: "Ja. Når vil du komme?"
Jeg sier: "Jeg er to minutter unna, og jeg løper mot butikken.
Jeg er der om ett minutt."
Så sier han: "Jeg er over gata på lunsj.
Jeg kan også løpe."
Så nå løper begge nedover 47. gate.
Ryggsekken deiser fram og tilbake
som en gammel dames store favn
når hun hopper opp og ned foran utstillingsvinduet.
Vi kommer til forretningen hans. Rett ved en diamantbutikk,
men kontoret er i andre etasje.
Gjennom skuddsikre glassdører.
Dere har sett Uncut Gems.
Vi går inn på kontoret hans og setter oss ned. Nå må jeg skifte gir.
For ja, jeg har vært stressa hele formiddagen,
men nå selger jeg klokka.
Jeg kan ikke virke desperat,
jeg må få den rette prisen.
Så jeg må spille kul.
Jeg fjernet forsiktig ryggsekken,
og avslørte en perfekt linje med svette på stroppene og ryggen.
Han tilbyr vann, noe jeg øyeblikkelig avslår.
Til tross for at leppene mine klistrer seg til tennene.
Jeg sier: "Hallo. Jeg vil selge en nydelig klokke.
Jeg har det ikke travelt.
Jeg har hatt den lenge.
Jeg har faktisk aldri brukt den, så den er perfekt."
Han sier: "Du har hatt klokka lenge?"
Jeg sier: "Det stemmer."
Han: "Hvorfor bruker du den ikke?"
Jeg sa: "Jeg vil gjerne bruke klokka.
Men du skjønner, jeg bruker ringer...
med gult gull og hvitt gull.
Og som vi begge vet...
skal man aldri blande metall."
Blande metaller.
Fyren åpner boksen til Rolex-klokka, han ser det lille kortet
som den fyren hadde skrevet på med fyllepenn.
Han ser på kortet. Han ser på meg. Og på kortet.
Han sier: "Har du hatt klokka i årevis?"
Jeg sier: "Ja."
Han sier: "Dette er dagens dato."
Og jeg sier: "Det stemmer."
Og jeg stirret på ham...
med all sjarmen og karismaen jeg har igjen i den narkobefengte kroppen,
i håp om å bøye logikken
for at alt skal bli sant samtidig.
Jeg har hatt denne klokka i mange år.
Og det er dagens dato.
Nå innser han at han har fordelen i forhandlingene.
Jeg kjøpte klokken for 12 000 dollar.
Før dere går berserk,
husk at klokker mister verdi...
i samme sekund som de forlater butikken.
Jeg kjøpte klokka for 12 000 dollar.
Han sier: "5 000 dollar." Jeg sier "Nei."
Han sier: "6 000 dollar." Jeg sier: "Ja."
Føler fordømmelsen.
Dere må tro jeg er ganske dum.
La meg spørre dere.
Hvorfor finner ikke dere en bedre måte
å tjene 6 000 dollar på
i løpet av minutter...
ved å kun bruke bare 12 000 dollar?
Og...
når dere innser hvor kvalmende,
bortkastet og lite kul den historien er,
bare husk,
at det var en som jeg ville fortelle.
Merkelig å være et avruset narkovrak.
Også rart å være narkovrak, men da gikk jeg på stoff.
Det er merkelig noen ganger, jeg har det faktisk bra.
Men når jeg er alene, er jeg med den som prøvde å drepe meg.
Når jeg går forbi et speil: "Den drittsekken igjen. Herregud."
Det er noen ganger en ekkel følelse.
Men også litt godt.
Det gir meg en merkelig selvtillit iblant,
fordi jeg var opptatt av hva andre tenkte om meg...
Det var alt jeg tenkte på.
Alt jeg brydde meg om var hva andre tenkte.
Men ikke nå lenger.
Jeg gjør ikke det, for ærlig talt, hva kan noen gjøre mot meg
som er verre enn det jeg gjorde selv.
Skal dere kansellere John Mulaney?
Jeg skal drepe ham.
Det gjorde jeg nesten.
Jeg var på et museum i Detroit med sønnen min.
Jeg kjørte ham i vogna gjennom et stort rom
hvor de har alle Diego Riviera-veggmaleriene.
Jeg forklarte sønnen min, Malcolm. Han var ni måneder da.
Diego Rivera var smart, men også kommunist.
Og Malcolm bare sendte slengkyss til figurene,
og rullet med øynene når han bæsjet i bleia si.
Jeg har aldri før måttet skifte bleie i offentlighet.
Jeg gikk til museumskonservatoren og sa:
"Kan jeg gå et sted og skifte på babyen?"
Hun svarer: "Ja, inne på herretoalettet."
Jeg sier: "Ok." Og jeg går inn på herretoalettet.
Jeg går inn dit og ser på veggen.
Hei, gamle venn.
Livet mitt er på et mye bedre sted nå.
Men... hvis jeg føler at jeg må minnes på...
Takk.
...om hvor ille ting var før.
Heldigvis har jeg denne.
Dette er et intervju som jeg ga til GQ-magasinet,
og som jeg ikke husker å ha gitt.
Har du noen gang hatt en samtale om dop som ikke husker neste dag?
Var det et langt intervju?
Jeg ga dette intervjuet 15. desember i 2020.
Intervensjonen min var 18. desember.
Det er ille at det var før.
Jeg tror det som skjedde var at en journalist ringte og sa:
"Hei, jeg vil intervjue deg." Jeg brukte mye kokain,
og jeg vet ikke om dere vet hvordan det virker.
Men det er store nyheter.
Jeg vil dele noen høydepunkter fra intervjuet,
som jeg ikke kan huske.
Vi starter med en linje fra presentasjonen, som sier:
"GQ snakket med komikeren på telefonen, i en omfattende samtale."
Første spørsmål. "GQ: Hva skal du i dag?"
"Mulaney: Jeg gikk forbi noe som visstnok
er den mest hjemsøkte bygningen i New York."
"GQ: Åh!
Hvor er det?"
"Mulaney: Det er en støvsugerbutikk,
og den ligger på 14. mellom femte og sjette, og det var et herberge.
Herlighet, antagelig skikkelig hjemsøkt,
og jeg snakker Poltergeist- hjemsøkt."
"GQ: Okay."
"Fikk du gåsehud eller fikk du dårlige vibber?."
"Mulaney: Det gir meg ikke dårlige vibber lenger.
Jeg tror at da jeg først gikk forbi, visste jeg hva det var.
Kanskje jeg faket de dårlig vibbene."
Hva?
Hva mener han?
De har jo redaktører. De kunne ha hjulpet meg.
"Jeg tror at da jeg først gikk forbi, visste jeg hva det var.
Kanskje jeg faket de dårlige vibbene.
Selv om jeg gikk forbi et hjemsøkt hus i Los Angeles en gang,
visste jeg det ikke.
Jeg tenkte på hva slags hus det var.
Jeg tenkte etter hvert at jeg ikke likte huset.
Jeg skal gå herfra med hunden min.
Og så fant jeg ut at det het morderhuset i Los...
Og så hørte jeg den grusomme historien.
Det er den eneste gangen jeg faktisk har
kjent en ekkel følelse av ånder og spøkelser fra ingensteds,
og så få det bevist at jeg har rett."
Nei.
Det ble ikke stilt et nytt spørsmål midt i den avhandlingen,
jeg svarer fortsatt på spørsmålet...
"Hva gjorde du i dag?"
Jeg elsker at jeg brukte ordet ånder.
Når får du si det?
Neste spørsmål. "GQ:
"Jeg vil snakke om hvordan dette året har vært for deg kreativt,
fordi på denne tiden i fjor
var du ferdig med Sack Lunch Bunch,
noe som var en av de største kreative risikoene dine, og det lønte seg.
Hvordan har din kreative prosess blitt påvirket av dette året?"
"Mulaney: Hvis du hørte den skjeen falle,
er fordi jeg spiser frokostblanding."
Fenomenalt.
Fenomenalt svar...
til alle spørsmål i livet.
Finn alltid ut hva som er støykildene i et rom.
Det kommer ikke av paranoia i det hele tatt.
Neste spørsmål.
"GQ-magasinet: Å se deg på Late Night med Seth Meyer, fikk meg til å lure på,
har du lyst på ditt eget talkshow?"
"Mulaney: Ok. Så...
Jeg hadde to ideer til talkshow en gang.
Vi pauser og setter pris på den setningen.
"Jeg hadde to ideer til talkshow en gang.
Med ideer så mener jeg det jeg tenkte på på gutterommet.
En idé er å intervjue folk som gjør ting som interesserer meg.
Og jeg mener ikke at jeg skal stå og se på at de jobber.
Det blir gjennom et talkshow.
Og de kommer dit. Og det er et band og sånn."
Greit, la oss pause litt her.
For å oppsummere.
Jeg hadde to ideer... til et talkshow.
Den første av disse er... et talkshow.
"Den andre idéen var å lage et show og kun ha gamle mennesker med.
Noe jeg selvsagt ikke kan gjøre nå på grunn av risikoen.
Men det ville være flott å snakke med gamle,
spesielt hvis de er komfortable med
å snakke om slutten av livene sine."
Neste spørsmål.
"GQ: Når vi snakker om TV,
så hadde du den upopulære komiserien, men det var lenge siden.
Vi er i en tid hvor nettverk og alle disse strømmetjenestene
gir skaperne mer rom til å lage det de showene de ønsker.
I forhold til det, vil du prøve igjen?"
"Mulaney: Snakker du om multi-kamera komiserie med publikum i studio,
slik jeg gjorde det?"
GQ: "Nei.
Ikke nødvendigvis."
"Mulaney: Jeg ville gjøre det samme showet som jeg har gjort før,
og det eneste jeg vil endre er publikum."
Og her oppsummerer vi.
"GQ: Det vi har funnet ut i denne samtalen,
er at det finnes tonnevis av idéer som virrer rundt i hodet ditt,
som du definitivt bør sette ut i livet."
"Mulaney: Hvis folk leser det ut av dette, blir jeg kjempeglad."
"GQ: Ok.
Jeg skal la deg gå.
Jeg vil ikke ta mer av tiden din fra frokostblandingen."
"Mulaney: Hva snakker du om?
Den er borte for lengst."
God natt, Boston. Tusen takk.
TUSEN TAKK
DERE REDDET LIVET MITT
Tekst: Anette Kvam, Gry Viola Impelluso