Downloaded from YTS.MX
De senaste åren har jag jobbat mycket med mig själv.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Och jag har insett att jag klarar mig så länge jag får konstant uppmärksamhet.
Jag älskar uppmärksamhet.
Jag har alltid velat ha den.
När jag var liten fick jag inte nog med uppmärksamhet.
Jag var det näst yngsta barnet.
Jag har en storebror och en storasyster.
När jag var tre år gammal drog de mig åt sidan
och sa att jag var adopterad.
Och att min riktiga mamma hade blivit mördad...
...av fröken Amerika.
De sa: "Frågar du frågar vår mamma om det, blir hon upprörd.
Så fråga henne inte om det är sant såvida du vill göra henne upprörd."
Och de sa: "Om du frågar vår pappa om det säger han att vi ljuger.
Men han ljuger."
De tänkte på varje vinkel.
Och för att förvärra stressen som jag var under,
när jag var tre år gammal,
trodde jag att fröken Amerika var Frihetsgudinnan.
Och det var sommaren 1986.
År 1986 den sommaren, den fjärde juli,
Reagan var president då,
och han höll ett tal framför Frihetsgudinnan.
Han var klädd i en vit skjorta, vinden blåste
och han sa: "Den här damen är en fantastisk dam.
Och jag satt hemma och tänkte: "Herregud.
Det här når hela vägen till toppen.
Jag kommer aldrig få rättvisa för min mamma."
Jag ville alltid ha uppmärksamhet i skolan
till en sjuk grad.
Jag vet inte om ni någonsin haft den här känslan,
men minns ni när ni gick i grundskolan, lågstadieskolan,
och ett barn i er klass kom till skolan en dag
och ni fick veta att deras morförälder hade dött?
Och de fick jättemycket uppmärksamhet.
Läraren sa: "Aarons morfar gick bort",
och han sa: "Det stämmer."
Och vi sa: "Aaron."
Och han var VIP för dagen.
Han sa: "Kan jag sitta i sittsäcken under lässtunden?"
Vi sa: "Självklart, din stackare. Sitt där."
Glöm det faktum att det finns en laminerad lista
på vems dag det är att sitta i sittsäcken,
och vi alla tålmodigt har väntat på vår tur.
Och låt oss glömma att sittsäcken är till för att lära oss tålamod.
Du gick precis före i kön.
Insåg ni hur mycket uppmärksamhet barnet med död morförälder fick?
Och gjorde ni någonsin,
som jag...
...och hoppades?
Eller kanske till och med...
...bad?
"Snälla döda en av mina morföräldrar så jag kan få uppmärksamhet."
Det gjorde jag.
Och några av er också.
Och det vet jag att ni gjorde för ni började skratta
från början av skämtet.
Må inte dåligt om ni gjorde det, okej?
Ja, det är ett supermörkt minne.
Men ni var ett barn.
Ni var också ett barn,
så ni hade förmodligen fortfarande typ fyra mor- och farföräldrar.
Det är många mor- och farföräldrar.
Är det här för många?
Jag vet inte, jag frågar.
Lyssna, för helsike! Jag hävdar inte
att ni ber om att döda en av de viktiga.
Ni vill inte döda er mormor, ett för speciellt förhållande.
Och ni vill inte döda er farfar för då blir er pappa helt konstig.
Barn, tycker ni att er pappa är konstig nu?
Vänta tills hans pappa dör.
Då går han på ett stort äventyr.
Han kommer vilja ta fler familjebilder, men vara argare under tiden.
"Kan vi ta en bild där vi alla ser fina ut?"
Vi tänker liksom: "Jag tror inte den här jäveln mår så bra."
Så ni vill inte döda en av de viktiga.
Men ni kan döda...
...en av de oviktiga...
Ni vet vem.
Ni...
Ni kan döda er pappas mamma.
Vem visste ens att er pappa hade en mamma?
Det verkar inte som att hon gjorde ett så bra jobb.
Fråga er mamma om hon tycker
att er pappas mamma gjorde ett bra jobb
och förtjänar att leva.
Självklart inte.
Hon är en obehaglig äldre dam.
Hon har aldrig gjort något för någon.
Men det skulle hon kunna nu.
Hon skulle kunna dö
mellan september och maj.
På allvar, Boston.
När jag gick i grundskolan dog min farmor under sommaren!
Det var värdelöst.
Man kan inte gå till skolan på Labor Day,
och säga: "Vi förlorade vår farmor den 17 juli."
"Du borde ha kommit över det nu. Gå upp ur sittsäcken"
Jag ber om ursäkt för att jag började showen på ett så mörkt sätt.
Men jag ville inte börja för optimistisk.
Jag har haft ett par konstiga år.
Ni har haft ett par konstiga år.
Jag ville inte verka falsk, ni vet.
Vara som... "Hej, Boston! Det är dags att skratta!"
Höj era leenden
Sänk de där maskerna
Ni vet vad jag menar
Vi satt alla i karantän
Vi gick alla på rehab Och vi alla skilde oss
Och nu har vårt rykte förändrats
Ingen vet vad man ska tycka
Hej, ja
Alla barn gillar Bo Burnham mer
För att han just nu är mindre problematisk
Omtyckthet är ett fängelse
Så vi kan inte börja på det sättet.
Tack. Jag skrev den låten.
Innan jag börjar...
Unge mannen på tredje raden där uppe.
- Vad heter du? - Henry.
Henry? Okej, Henry. Hur gammal är du?
Elva. Okej, underbart.
Du kommer inte alls att distrahera mig under hela föreställningen.
Henry...
Jösses.
Henry... Jag menar inte det här
som: "Vet du vem jag är?"
Men vet du vem jag är,
eller ställde en barnvakt in, och plötsligt satt du i en bil?
Du vet vem jag är? Har du sett mig göra ståupp förut?
- Ja. - Okej.
Uppskattar att du kom.
Så...
...sakerna som jag pratar om,
ikväll, som jag gjorde nyligen,
jag säger aldrig det här.
Jag säger inte detta uttryckligen, men gör det inte.
Okej?
Gör det inte.
Går du i sjätte klass?
- Femte. - Femte?
Okej.
Henry, om du har sett mig göra ståuppkomik förut,
jag har liksom en annan vibb nu.
När jag var yngre, kom jag ut på scenen och sa: "Hej!"
Undra vad som orsakade det.
Den tiden är förbi.
Det är jag klar med.
Okej.
Det här hände.
BOSTONS SYMFONIORKESTER
Den 18 december 2020.
Henry, du var på väg att gå på jullov
från tredje klass.
Jag var under tiden lös i New York City,
mådde inte bra.
Förvildad.
Den kvällen, den 18 december 2020,
var jag inbjuden till min väns lägenhet på middag.
Spännande?
Nej.
När jag kom dit var det ett trick.
Det fanns ingen middag.
Det var en intervention.
För mig.
Interventioner för mig
är interventionen jag gillar minst.
När jag gick in till min intervention
visste jag direkt att det var en intervention.
Vet ni hur hemskt drogproblem man måste ha
om, när man öppnar en dörr och ser människor samlade,
ens första och omedelbara tanke är:
"Det är förmodligen en intervention för mitt drogproblem.
Enda skälet till att folk är bakom en dörr."
Det var min tankeprocess, när jag gick in till min intervention den kvällen.
"Ska på middag med en vän från college!
Ska på middag med en vän från college!
Vad gör Seth Meyers här?
Fan!"
Dessutom var jag två timmar försenad till min intervention.
Jag visste inte att folk väntade på mig.
Önskar jag visste.
Jag hade varit en miljon timmar försenad.
Jag var två timmar sen, så när jag kom dit,
var alla ännu argare på mig.
De sa: "Och du är sen."
Jag sa: "Om ni ville ha mig här i tid,
kunde ni ha sms:at mig: "John, vi har kokain."
Jag hade varit en halv timme tidig för att hjälpa till.
Jag var två timmar sen, för jag sprang två mycket viktiga ärenden.
Första ärendet, jag gick till min knarklangares lägenhet.
Jag skäms för att säga att jag var där för att köpa droger.
Jag var tvungen att ge min knarklangare en massa kontanter
för droger som jag hade köpt ett par kvällar innan
eftersom min Venmo var maxad.
Visste ni att man kan göra det?
Ni kan maxa er Venmo, veckovis.
Förresten, medan jag har er alla här,
låt mig säga något om Venmo
på uppdrag utav missbrukarsamfundet.
Venmo är för drogaffärer.
Det är vad den är till för.
Ingen av oss i drogvärlden har någon aning om
vad ni civila
gör på vår app
med era offentliga jävla transaktioner.
Är ni på er gamla marknadsplats, 1555?
Hör eder!
Titta på mig!
Jag byter en gödd gås mot tio rädisor. Håll det för er själva.
Det andra ärendet den kvällen är väldigt roande för mig.
Middagen var planerad till kl. 19.00.
Så jag gick för att klippa mig...
...klockan 19.00.
Och jag trodde att jag kunde få båda att fungera.
Jag gick för att klippa mig på kvällen
på Saturday Night Live,
som är ett tv-program, inte en frisörsalong som är öppen hela natten.
Men de har en håravdelning där, okej?
Och jag hade kvar mitt passerkort från när jag jobbade där.
Så klockan 19.00,
väck på koks,
gick jag upp till åttonde våningen på 30 Rockefeller Center,
gick in i den Emmy-belönade håravdelningen,
och sa: "Hej, kan jag klippa mig?"
Och de sa: "John, du är inte värd den här veckan."
Och jag sa: "Hej, kan jag klippa mig?"
Ni vet det där när en knarkare
går in på ens kontor och ber om en klippning
och ni säger: "Det går snabbare att klippa håret."
Det var vad som hände.
Jag går in till min intervention två timmar försenad.
Enligt mina vänner sa jag det här:
"Okej!"
Jag hade varit i min knarklangares lägenhet,
så jag skrek direkt:
"Kan jag gå på toaletten innan vi börjar?"
Och de sa nej. Och jag sa...
Sedan springer interventionskvinnan som de anlitat
fram till mig och säger: "Hej."
Och jag sa: "Fel energi!"
Jag går in till interventionen.
Lyssna nu, alla där vid interventionen
är oroliga för mig.
De är alla oroliga över mitt fysiska välbefinnande.
Men jag promenerar in där, jag är kokainmager, med en ny frisyr.
De har alla varit i hård karantän i nio månader.
De såg hemska ut.
Jag var den snyggaste personen vid min intervention,
med hästlängder.
Alla där såg ut som Jerry Garcia.
Jag gick in i rummet,
där satt sex av mina vänner personligen i New York.
Och sex av mina vänner över Zoom, från Los Angeles.
Ni tänker kanske: "Om det vore jag,
hade jag sagt: 'Varför flög ni inte hit
om ni var så oroliga för mig?'"
Oroa er inte.
Jag sa det flera gånger.
Jag sa det flera gånger hela natten.
Kvinnan sa:
"Här, låt mig visa dig din stol."
Jag hade en speciell stol.
För jag var balens drottning.
Och jag var på väg att sätta mig när en vän till mig sa:
"Jag trodde att de skulle tackla honom."
"Vad trodde du att de skulle göra?"
"Du vet, som på Intervention.
Jag trodde de skulle tackla dig."
"Det är To Catch a Predator.
Är du besviken nu att de inte kommer att tackla mig?"
Han sa: "Ja, jag är lite besviken."
Jag sätter mig i min stol, jag möter alla dessa råttor.
Lyssna.
Låt mig säga det här, jag vill inte vara konstig.
Det var en stjärnspäckad intervention.
Det var ett bra gäng.
Trots att jag var arg när jag gick in
tänkte jag: "Det här är ett bra lag.
Det här är verkligen smickrande."
Det var som ett "We Are the World" av alternativa komiker
över 40 år.
Alla komiker.
Ändå var det ingen som sa en rolig sak
hela natten.
Innan jag kom dit lovade de varandra
att de inte skulle göra ståupprutiner.
Jag höll på att bli psykotisk.
Jag satt där i en hemsk stol,
kraschade av kokain.
Ingen lät mig gå till badrummet för att fräscha upp mig.
Och världens roligaste människor stirrade på mig,
och vägrade skämta!
Det var irriterande!
Fred Armisen var allvarlig.
Vet ni hur nedslående det är?
Han gjorde inte en karaktär eller en röst. Han sa:
"Du, John, jag är verkligen orolig över allt du går igenom."
Och jag sa: "Nästa!"
Förresten, under större delen av interventionen,
var jag fast besluten att inte gå på rehab, eller "förlora".
Min plan var att destabilisera ledarkvinnan.
Om jag kunde få de andra att ifrågasätta hennes auktoritet,
tänkte jag att hela grejen skulle falla isär som ett korthus.
Jag hoppades, så småningom,
att de skulle säga: "Frisyren, självförtroendet.
Vi borde göra honom till ledare och skicka kvinnan till rehab."
Vid ett tillfälle stod jag vid ett öppet fönster, och kedjerökte,
i december i New York City. Som en nykter person skulle göra.
Och jag tittade på henne och sa: "Blev du ens förberedd för mig?"
Och hon sa: "Ja. Men alla sa att du var väldigt trevlig."
Tro inte på personan.
Vid ett tillfälle utmanade jag dem.
Jag sa: "Jag går på rehabilitering
när ni alla slutar dricka och röka gräs."
Det blev tyst.
Och så skrek Nick Kroll: "Johnny, det är inte vad det här handlar om."
Det är frustrerande
när folk ingriper mot en men de har sina egna problem.
Det är som när någon skickar ett sms
men sms:et kommer från deras e-postadress.
Och man tänker: "Okej, jag förstår budskapet,
men du måste ta dig samman. Det här...
Jag hatar det här. Ditt namn på iCloud?
Varför skriver du till mig? Det är dumt så här."
Nu har vi två trådar. Den ursprungliga tråden
med ditt namn sparat som jag gillar det,
och denna nya styggelse med små bokstäver.
Så många, får inte plats i förhandsgranskningen.
Sedan fortsätter de för att se om det kommer från deras e-post.
"Hej, kommer mina sms fortfarande från min e-postadress?
Konstigt."
"Fortfarande från e-posten?
Konstigt."
De ringer dig på FaceTime från sin e-postadress!
Ringer du på ett barns iPad?
Jag var en skitstövel den kvällen. Jag inser det.
Men lyssna, jag var arg på dem.
Jag var så arg den kvällen.
De hade lurat mig.
Jag menar, i grunden är en intervention ett spratt.
De hade utsatt mig för ett. De försökte säga vad jag skulle göra med mitt liv,
de försökte kontrollera mig.
De skickade iväg mig på rehabilitering i månader.
Jag kände mig maktlös och väldigt arg.
Nu står jag här ikväll,
den 26 februari 2023.
En av de värsta tiderna på året.
Här med alla er underbara människor, och en av våra bästa femteklassare.
Att få göra den här showen och stå här...
Lyssna, jag är tacksam mot alla vid min intervention.
De ingrep, de konfronterade mig, och de räddade mitt liv.
Okej. Det räcker.
Stå inte upp för dem. Lyssna...
De har blivit tackade.
Och liksom,
de är väl medvetna om att de gjorde en bra sak.
De tar ofta upp det.
Dessutom...
...är jag fortfarande arg på dem.
Jag är tacksam. Jag är verkligen tacksam.
Och jag önskar att jag bara kände det, men det gör jag inte.
Jag känner två saker.
Jag är fortfarande lite arg.
För... Okej.
Vet ni hur det är
när 12 personer räddar ens liv?
Det är för många.
De kunde ha gjort det med fyra.
Jag vet vilka åtta de kunde ha uteslutit.
Istället, för resten av mitt liv,
finns det 12 olika personer där ute
som jag vid middag med dem måste säga:
"Nej, jag betalar det. Kom igen.
Hallå, kom igen. På riktigt.
Du räddade mitt liv.
Över Zoom."
Om någon här någonsin har varit på rehabilitering
vet ni nog det här,
men man får inte ta med sig droger in.
Jag vet inte om ni minns mitt första ärende för kvällen
före min intervention,
men när jag gick till rehabiliteringen
hade jag mycket narkotika på mig.
Så då var jag beroende av kokain,
Adderall, Xanax, Klonopin
och Percocet.
En Providence-specialare.
Providence, Rhode Island.
För er runt om i världen, det finns en stad i närheten,
den är ett stort skämt för oss alla.
Ett mycket dumt ställe.
Jag åker på rehab. Jag har
en hel påse med 30 milligram Adderall,
en hel påse med Xanax,
3 g kokain,
och 2 000 dollar i kontanter.
Jag hade andra planer den helgen.
Jag kom till rehabiliteringen klockan fyra på morgonen
och gick fram till receptionen.
Och i receptionen säger den här kvinnan: "Har du några droger på dig?"
Och jag sa: "Nej, det har jag inte.
Får jag gå på toaletten?"
Två killar tar tag i mig. De tar av mig vinterjackan,
de söker igenom fickorna.
De söker igenom fickan på insidan.
Jag tänkte: Hur fick de veta om den fickan?
Den fickan har undgått alla i mitt liv."
De når in där.
De drar ut alla piller och alla kontanter och de 2 g kokain.
Minns ni att jag hade 3 g?
Jag använde en hel del i bilen.
Och en hel del
på en bensinstation på toan
på ett skötbord.
Va?
Det är vad de är till för.
Tror ni man ska lägga ett människobarn
på den musfällan?
De har gängtecken inristade på dem.
De är till för att snorta kokain av.
När man är en kokainist ser man hela världen i form av ytor.
Se de sträcker sig in. De drar ut alla piller
och allt kokain och alla pengar, och de stirrar på mig.
Och jag sa: "De gamla vinterjackorna."
Ni känner till det fenomenet.
När man går igenom ens gåsdunjackor
och man tänker: "Fem tusen och en lina?
Från kvällen när vi sjöng julsånger.
De gamla vinterjackorna."
Sedan tog de mina receptbelagda läkemedel från mig.
Mina receptbelagda.
Inte de illegala pillren jag köpte på gatan.
De receptbelagda, med mitt namn på.
Och de tog dem från mig
helt enkelt för att jag inte borde ha ordinerats dem från början.
Men samlingen jag hade.
Alla ansträngningar, allt arbete som hade lagts ned.
Vet ni hur svårt det är att få en läkare
att skriva ut ett recept till en för ett piller man inte behöver?
Det är inte svårt.
Det är så lätt.
Det här är vad jag gjorde, men gör det inte.
Men om ni gör det så skulle det funka.
Gå till WebMD.
Sök efter läkare inom ert postnummer.
Okej? Och sortera sedan resultaten.
Från lägsta betyg till högsta.
Ni behöver inte scrolla långt.
Hitta läkaren i ert område
med lägst antal stjärnor.
Den personen behöver era affärer.
Är det en dålig läkare?
Nej då.
Det är den bästa läkaren.
Polaren...
Ni kan gå in där
och det är som Captain Phillips.
Ni kan säga: "Titta på mig, jag är läkaren nu."
Ni kan använda deras dator.
Kolla Yahoo News eller nåt.
Jag hade en läkare i New York som bara skrev recept åt mig.
Dr Michael.
Inget efternamn.
Jag skyddar inte hans identitet.
Han sa aldrig sitt efternamn.
Även före pandemin
jobbade dr Michael från sin lägenhet på Second Avenue.
Det är konstigt.
Jag gick till dr Michael,
knackade på hans dörr, och han öppnade alltid så här:
"Min fru, Minerva, sover."
Riktigt paranoid liksom. Men han sa inte:
"Så sänk rösten."
Det var som om han sa: "Jag dödade inte precis min fru, Minerva."
Sen brukade vi gå in i hans pentry.
Att kalla det för kök skulle vara en överdrift.
Och då hade vi vårt möte.
Jag sa då: "Jag vill ha Klonopin."
Och han sa: "Okej."
När han skrev på receptblocket
och rev av den, sa han: "Vad är den till för?"
Och jag sa: "Jag har ångest."
Och han sa: "Då behöver du den."
Och sen brukade dr Michael säga:
"Vill du ha en influensaspruta?"
Han ville vara som en riktig läkare.
Jag sa då: "Nej, Michael,
du har redan gett mig två influensavacciner den här månaden.
Jag känner mig galen.
Jag känner mig supersjuk."
Sedan sa han: "Vill du ha en B12-spruta?
Vill du ha en vitaminspruta?"
Så han ville alltid ge mig en spruta av något slag,
för att han hade en grej.
En kille som heter dr Michael
som jobbar från sin lägenhet måste ha en grej.
Michaels grej var att han ville att killar
tog av sig sina tröjor i hans lägenhet.
Ni är alla obekväma nu, men jag har kommit över det.
Och även om ni tror att den här historien tar slut med mig som säger:
"Och jag sa: 'Absolut inte',"
kommer ni att bli besvikna.
Så vi hade den här lilla charaden.
Jag skulle kavla upp tröjärmen
och Michael kom med sprutan, och sa:
"Du måste ta av dig tröjan."
Jag sa: "30 Klonopin, två påfyllningar..."
Och sen slutade de sexuella trakasserierna,
för att vara ärlig. Det kanske var hela hans grej.
Det var bara att få killar att ta av sig tröjorna.
Eller så kanske det var något med mig med min tröja av
som stoppar sexuella trakasserier.
Den historien har två sensmoraler.
Ett, nu vet ni det.
Det gjorde ni inte förr.
Den andra sensmoralen är denna.
Ni bör vaccinera er och få en booster och allt det där. Men...
...nuförtiden, när ni hör folk säga:
"Lita bara på läkare..."
Varje gång ni hör någon säga: "Lita på läkare", kom bara ihåg,
någonstans, i ett pentry,
sitter dr Michael.
Och om han är så pålitlig,
varför sover Minerva då alltid?
Så de tog mina receptbelagda.
Dem tog de.
Allt det här hände klockan fyra på morgonen
när jag checkade in.
Låt oss snabbspola fram 12 timmar nu
till kl. 16.00 samma dag.
Jag är på mitt sjukhusrum, på avgiftningssjukhuset på rehabiliteringen.
Jag gick på avgiftning i fyra eller fem dagar när jag kom dit
på grund av allt i mitt system. Jag var på mitt sjukhusrum.
Jag hade då varit på rehabilitering i 12 timmar.
Jag har inte sovit under den tiden.
Och min totala tid vaken till denna punkt
är 50 timmar.
Nu försöker läkarna ge mig en massa mediciner för att lugna mig.
Men vid det här laget i mitt liv var min tolerans för lugnande medel övermänskligt.
Oavsett vad de gav mig, kunde de inte tygla mig.
Jag är som den store Rasputin, de kan inte få mig på knä.
Just då, kom en legitimt bra läkare
in på mitt sjukhusrum.
Om man bara har träffat dr Michael
under de senaste åren,
är en bra, legitim läkare skrämmande.
Det är som en exorcist.
Han kom in och sa: "Hej, jag heter dr Henry Fortescue."
Jag tänkte: "Nej. Två namn.
Nej.
Hej.
Ska jag ta av mig min tröja?
Gillar du det här?
Gillar du grejer?
Vad är du för läkare?
Är din fru död?"
Jag skriker åt den här läkaren.
Jag säger: "Var är min Klonopin?"
"Vi kan inte ge dig din Klonopin."
"Varför inte?"
"Vi är en rehabilitering.
Jag kan inte ge dig en narkotika
enligt Pennsylvanias lag."
Och jag sa:
"Pennsylvanias lag?
Vad sägs om att vi åker till ett apotek i New Jersey?"
Jag trodde
att han berättade om en belägenhet
som vi båda var fångade i.
Han sa liksom: "Lyssna, jag vill gärna ge dig dessa piller.
Du är helt klart en superlugn ung man,
som guppar och väver i sjukhuskläder
och ett par New Balance-sneakers under de senaste 12 timmarna.
Men denna irriterande delstat Pennsylvania."
"Doktorn, vad sägs om att vi åker till ett apotek i New Jersey?"
"Herregud, ingen har någonsin tänkt på det.
Du är den första narkomanen här som har en plan.
Låt oss ta min bil.
Du är helt klart redo att lämna området."
Det var vid kl. 16.00.
Tre timmar senare, klockan 19.00, somnar jag äntligen.
De ger mig nog av drogen Librium, och jag stupar.
De satte en sjuksköterska i mitt sjukhusrum
för att se till att jag sover
för jag hade haft problem.
Jag är inte säker på vad det var exakt som gjorde dem så oroliga.
Men det kan ha varit när jag sa:
"Jag ska låtsas att jag sover.
Och sedan, när ni alla tänker: 'Han sover' och ni lämnar mitt rum,
kommer jag fly från den här rehabiliteringen."
Något om att säga det högt, två gånger,
till två olika anställda
hade väckt misstanke.
Så nu sov jag dock. Jag var utslagen.
De hade en sjuksköterska i mitt rum för att se till att jag sov.
Hon satt i en stol bredvid nattduksbordet. Jag sov i sängen.
Min mobil är uppåt på nattduksbordet bredvid henne.
Nu, vid exakt samma tidpunkt, ca. kl. 19.00,
börjar min gode vän Pete Davidson att ringa mig.
Pete... Ja, den där. Pete...
...var inte på min intervention då han reste,
men nu hade han landat. Han hade fått veta, och han var orolig.
Så han började ringa.
Kul fakta om Pete.
Han byter mobilnummer hela tiden.
Jag vet inte varför. Det är hans resa.
Varje månad får jag ett sms där det står:
"Tjena, det är Pete. Nytt nummer."
Jag svarar: "Skicka bildbevis."
Han skickar en sån bild.
Sedan sparar jag honom.
Länge sparade jag bara honom om och om igen som Pete Davidson.
Vid ett tillfälle hade jag nio Pete Davidson sparade i mobilen.
Och det är för många Pete Davidson.
Så...
...jag började spara honom under falska kända personers namn
bara för att förvirra.
Ett tag var han sparad i min mobil som Rodney Dangerfield.
Veckan jag gick på rehabilitering
var han sparad i min mobil som Al Pacino.
Så jag sov i sängen.
En sjuksköterska vakade.
Min mobil låg bredvid henne.
Och Pete Davidson börjar ringa
om och om igen.
Men vad sköterskan ser i mobilen...
...är att denna medvetslösa patient
inte får ett,
inte två,
utan fem missade samtal
från Oscar-vinnaren
Al Pacino.
Så, hon väckte mig.
Jag klandrar henne inte.
Jag skulle ha varit så nyfiken.
Jag vaknade, hon höll på att ruska om mig och sa:
"Någon ringer dig."
Jag var så virrig...
Jag la mig på sidan, helt slut, och kollade telefonen.
Det stod: "Inkommande samtal från Al Pacino."
Vilket betyder: "Inkommande samtal från Pete Davidson."
Men jag förklarade inte det för sjuksköterskan.
Jag tog bara samtalet.
Jag sa: "Hallå?
Åh, mannen.
Jag mår inte så bra.
Nej, ingen kommer att skylla på dig."
Så...
Det där sista sa jag bara, eftersom en del antydde att
vi tog droger tillsammans,
för han har tatueringar...
Och inte jag.
Häxkonst, vad annars?
Jag tog aldrig droger med Pete.
Han har alltid stöttat min nykterhet.
Så, det var Petes och mitt samtal.
Men det sjuksköterskan trodde att vi pratade om...
Det får mig fortfarande att skratta.
"Hallå..."
"Johnny!
Det är Al.
Min oskuldsfulle lille pojke.
Jag hörde att du hamnat på rehab.
Läget, mannen?"
"Åh, mannen.
Jag mår inte så bra."
"Mitt fräkniga lilla snille.
Anledningen till att jag har ringt fem gånger...
Är att jag nog kommer att få skulden för det här.
Ja, jag börjar misstänka att
när den amerikanska allmänheten hör talas om John Mulaneys återfall
kommer de automatiskt
och omedelbart att utse en skyldig.
Mig!
79-åriga
Oscar-vinnaren
Al Pacino!
Pacino, från italienskan.
"Pa", vilket betyder pappa,
och "chino", kakibyxor.
De kommer att skylla på pappa-kakibyxor.
Linjen är inte längre säker."
Jag var på rehab i två månader, från den 18 december till den 20 februari.
Jag var där den 6 januari under utloppet.
Det hade inte hänt under mitt pass.
Det skulle jag ha sett till.
Jag skulle ha hindrat det.
Skedde det några utlopp innan jag hamnade på rehab?
Nej.
Har det skett något sedan jag kom ut?
Absolut inte.
De skulle aldrig våga.
De vet att Baby J är tillbaka på gatan.
Under hela den tid som jag var på rehab var allt stängt på grund av covid.
Vi fick aldrig lämna byggnaden.
Men vissa rehabs tar med en på utflykter.
Som den jag var på, en gång i tiden,
fick de besöka en gård med en häst.
De åker ofta dit. Det kallas hästterapi.
Det låter riktigt trevligt, men tänk på den stackars hästen.
Den föddes med drömmen om att en dag vinna Kentucky-derbyt,
men spenderar sina dagar med missbrukare.
"Okej.
Okej.
Att stryka ditt ben ger mig självförtroende.
Om jag kan lyfta din hov, är jag redo att köpa lägenhet."
När jag först kom till rehab var min största rädsla
att alla skulle känna igen mig.
Med tiden
tog en ny rädsla över.
Jag överdriver inte för skojs skull.
Inte en enda jävel...
Ingen visste vem jag var.
Det gjorde mig galen.
Berätta det inte för någon.
Det stod i tidningen
att jag hamnat på rehab, så jag lät den ligga framme.
Jag sa: "Herregud, tidningen är här.
Kom hit, era missbrukare. Herregud.
Jag undrar vad det står idag."
Innan jag insåg att ingen visste vem jag var,
gick jag med en välkomstgrupp.
Så, jag gick till herravdelningen
där jag skulle bo några månader.
När jag kom dit fanns en välkomstgrupp.
Innan jag gick med i gruppen sa jag till mig själv:
"Var ödmjuk."
Så, jag gick dit och slog mig ner
och sa: "Hej, jag heter John M."
Alla stirrade på mig som om de undrade vad jag väntade på.
En kille, Lenny, som jag senare blev riktigt god vän med,
frågade: "Vad jobbar du med?"
De andra stämde in: "Vad jobbar du med?"
Och jag bara...
Jag svarade: "Jag är ståupp-komiker."
Lenny frågade: "Lever du på det?"
"Ja, fråga din dotter.
Eller din son, såvida han inte idrottar."
Fråga bara vissa söner.
Jag hamnade i trubbel andra veckan på rehab.
Jag beställde en Uber Eats från Outback Steakhouse.
Det fanns två saker i stan
där jag gick på rehab.
Outback-restaurangen och rehab.
När jag beställde på Outback trodde jag att leveranskillen
inte skulle veta var rehaben låg.
Jag gav honom adressen som om det vore min hemadress.
Och som extra kommentar,
skrev jag: "Kör förbi den stora byggnaden.
Fortsätt uppför kullen till huset i tegel tills du ser en 38-årig man
i morgonrock, helt uppspelt."
Maten kom, men konfiskerades av den tjänstgörande vakten.
Vi sågs på hans kontor
och han sa: "Inte okej, det här är allvarligt."
Jag sa: "Det är mat."
Han sa: "Tänk om det är en testkörning?"
Jag frågade: "Vad är det?"
Han sa: "Den här gången beställde du bara mat,
vi kan skratta åt saken, glömma det."
"Men tänk om du gav honom dricks,
så att du nästa gång kan säga: 'Kommer du ihåg mig?
Jag gav dig en massa dricks.
Jag betalar ännu bättre om du fixar droger åt mig.'"
Jag sa: "Herregud, vilken bra idé."
Jag jobbade hårt i rehab.
Jag gjorde som mina rådgivare sa.
När jag först kom dit bad min rådgivare mig
att skriva en självbiografi om mitt missbruk.
Jag sa: "Vad menar du?"
Han sa: "Skriv om livet och när du missbrukat."
Jag sa: "Mitt liv nu eller från när jag var sex år?"
Han sa: "Började du dricka då?"
Jag sa: "Ja." Sen gav han mig mer papper.
Jag testade alkohol när jag var sex.
Det var inte direkt en cocktail på en bar.
Vi fick smaka öl och vin.
När vi var små, sa pappa:
"Vi har en europeisk inställning till alkohol i det här huset."
Det var det enda vi hade en europeisk inställning till.
I övrigt hade vi en mellanvästlig strategi.
Till Europa tänkte vi aldrig åka.
När jag var 13 blev jag full varje helg.
Jag och mina vänner brukade hänga på gatorna i Chicago
på Lincoln Avenue,
framför spritbutiker.
Vi försökte få vuxna att köpa sprit åt oss.
Det slutade alltid ganska dramatiskt
för vi var 13, men såg ut att vara nio.
Vi satt där på gatan som små Dickens-barn.
"Snälla."
Ibland försökte de ge pengar.
Då sa jag: "Jag ger er pengar.
Så, köper ni öl till mig från butiken, den där kassörskan kan se
hela utbytet genom fönstret."
I åttonde klass sa jag till mina vänner:
"Vi borde bara be par som är på dejt,
för killen kommer att köpa öl till oss
för att imponera på tjejen."
Jag missförstod första dejten-grejen helt.
Som om tjejen skulle säga till honom:
"Vet du vad?
Jag visste inte vad jag tyckte om dig
i början av kvällen, men...
när jag såg dig köpa två 24-pack öl
med bara småpengar,
och spritflaskan du köpte åt den där alldeles speciella ungen,
då stod det klart. Du är den rätte."
Jag började ta droger när jag var 14
med mina två bästa vänner, John och John.
De finns på riktigt.
De hette John båda två.
Det var John O'Brien, John McNulty och jag.
Jag heter John Mulaney.
Om du inte visste det var du förmodligen på rehab med mig.
En gång...
En gång när jag, John och John var 16
höll vi på att röka en joint en kväll.
Vi blev höga. Sen kom en polisbil från ingenstans.
Vi tänkte: "Fan också," slängde jointen i en ränna
och kastade allt hasch.
De ville ändå kontrollera oss,
tvingade oss att lägga händerna på huven.
"Ställ er på rad, händerna på huven."
Vi ställde oss på rad alla tre och placerade händerna på bilen.
Polismannen började med John O'Brien
och visiterade honom.
Sen sa han: "Vad heter du?"
Han svarade: "John."
Sen vände han sig till McNulty.
Han visiterade honom.
Han sa: "Vad heter du?"
Han svarade: "John."
Sen var det min tur.
Innan han visiterade mig,
lutade han sig framåt och viskade:
"Bäst för dig att du inte heter John."
"På gatan kallas jag för Baby J."
En sak man måste göra på rehab, är att träffa sin rådgivare
för att gå igenom mobilen.
Ofta tvingar de dig ta bort och svartlista
alla knarklangare eller nummer till dåliga typer som kan påverka en.
I vissa fall får du kontakta dem först
och säga: "Jag tänker ta bort och svartlista dig."
Då kommer de inte att försöka spåra dig.
Det kallas: göra slut med langaren.
Jag gjorde det en gång med min rådgivare.
Vi gick igenom mobilen.
Jag började med min huvudlangare, Arvin.
Jag messade honom och skrev:
"Hej, jag tar bort och svartlistar dig.
Jag köper aldrig mer droger av dig.
Jag är nykter nu."
Jag visste inte hur jag skulle avsluta.
Så, jag skrev: "Men tack för...
alla år av inspirerande professionalism,
och alla dagar som blev till nätter."
Jag skickade sms:et.
Arvin skrev tillbaka innan jag hunnit ta bort honom.
Han skrev: "Så stolt över att du blivit nykter."
Sen skrev han:
"Jag sålde bara droger till dig,
eftersom jag var orolig
att du skulle köpa värre saker på gatan."
Jag vet.
Och nu gör jag slut med honom?
Jag kunde inte längre ta bort honom. Jag skrev:
"Underbara man.
Köpte du droger bara för att sälja dem till mig?"
Han skrev: "Ja."
Jag skrev: "Sålde du droger till andra?"
"Nej."
Sen skrev jag: "Udda tajming,
men är du knarklangare?"
Han skrev: "Nej, jag är målare. Vi har snackat om det här."
Boston, än idag
har jag ingen aning om hur jag känner den här typen.
Så, jag skrev tillbaka.
Och sa:
"Hur kommer det sig...
att du säljer droger till mig?"
Han skrev tillbaka:
"Jag vet inte. Du slutade aldrig be om det."
Jag gillar den berättelsen
för det finns många historier om knarklangare
som gjort oskyldigt folk till missbrukare.
Jag är kanske den första missbrukaren
som gjort en oskyldig man
till knarklangare.
Dagens visdomsord.
På rehab satt vi ofta i grupp.
Vi satt och berättade om
de mest desperata grejer vi gjort för att få tag på droger.
Jag skulle vilja dela med mig av en sådan historia.
Så, lite kontext.
I januari, år 2020,
var jag väldigt kokainberoende.
Jag ville sluta.
Istället för att prata med en drogrådgivare,
eller en rådgivare överhuvudtaget
eller en terapeut eller läkare eller vem som helst i mitt liv,
ringde jag min revisor.
Jag sa: "Jag är beroende av kokain.
Sluta ge mig pengar.
Ge mig inga mer pengar."
Han sa: "Gud, jag gick inte med på det här."
Jag sa: "Ge mig bara pengar om jag kontaktar dig och min läkare via mejl.
Det är den nya regeln."
Jag la på.
Regeln frustrerade mig redan.
Det var mina pengar.
Nu ville jäveln att jag skulle mejla honom och doktorn?"
Istället för att ringa tillbaka
och säga att regeln inte längre gällde,
vilket jag så klart kunde ha gjort,
han jobbar för mig,
spenderade jag de kommande sex månaderna
med att hitta sätt att stjäla pengar
från mig själv.
I augusti 2020 var jag väldigt spänd.
Jag ville desperat ta kokain.
Jag insåg att jag fortfarande hade ett kreditkort som fungerade.
Jag bestämde mig för att köpa en Rolex
med mitt kreditkort
och pantsätta den mot kontanter
fem minuter senare.
Jag känner er beundran.
Ni är alla väldigt imponerade av planen.
Så, en dag i augusti 2020,
det var 37 grader utomhus,
klev jag in i Rolexbutiken på Madison Avenue i Manhattan.
Jag gick in.
Alla som jobbade där bar kostym.
De snackade om: "Klockor... Schweiz..."
som animatroniska figurer.
Jag gick in.
Jag hade på mig bleka jeans med dubbla manschetter,
vita Reebok-sneakers, vita strumpor, en mycket lång vit T-shirt
och en vit basebollkeps.
Jag tuggade tuggummi.
Jag visade upp JanSport-ryggsäcken så tydligt jag bara kunde.
Jag var 38 år gammal.
Jag gick in,
fram till första vitrinen
och sa: "Den blir det. Hej!
Den där. Jag älskar den.
Jag vill köpa klockan."
Försäljaren vände sig om, en tygduk i handen.
Ren magi.
Han sa...
"Jag ser att du tittar på klockan i roséguld.
Skulle du vilja se några andra alternativ?"
Jag sa: "Nej, jag är inte intresserad.
Bara klockan. Jag vill ha den här.
Jag har googlat.
Jag vet allt om den. Kan jag få klockan, tack?"
Han öppnade vitrinen och tog ut klockan.
Den låg på en alldeles egen liten kudde.
Han sa: "Ska vi prova den på handleden?"
Jag svarade: "Det behövs inte.
Det är en present.
En present till min bror, jag känner hans handled så väl.
När man är bröder ser man...
Jag såg hans handleder,
så jag vet att den är perfekt."
Han sa: "En present till din bror.
Och säg mig, vad för sorts ringar bär din bror?"
Jag tänkte: "Va?
Är det här någon slags gåta?
Är det här invigningen till ett Yale white people Society?
Vad då, vilken sorts ringar bär min bror?"
Han sa: "Tja...
Om din bror bär ringar av gult eller vitt guld,
passar kanske inte en klocka i roséguld.
Som du kanske vet ska man aldrig blanda metaller."
Jag sa: "Jag är förolämpad över att du tror att jag kanske vet det.
Det vet jag definitivt, liksom alla andra fakta.
Jag skulle aldrig...
Jag skulle aldrig ställa en läskburk bredvid vattenkokaren.
Jag skulle aldrig lägga en trumpet på ett element.
Kalla mig gammalmodig, men jag tror på strikt särskiljande.
Ni hörde mig. Jag särskiljer alla metaller i hemmet.
Dessutom bär min bror inga ringar och kommer aldrig att göra det.
Aldrig. Min bror har inga fingrar.
Bara en knöl.
Han har en knöl till hand.
Det är vad klockan är till för. Fattar ni?
Klockan kommer att pryda knölen, så nästa gång han tittar
på den hemska knölen, ser han den vackra klockan.
Han kommer att tänka på sin lillebrors generositet,
inte på den hemska Vitamix-olyckan som berövade honom hans fingrar.
Låt mig köpa klockan."
Killen tog fram en grön Rolex-ask, öppnade den och la klockan i den.
Det fanns ett litet papperskort i asken.
Han tog fram en bläckpenna och skrev på kortet.
Alldeles för länge.
Jag tänkte: "Herregud, brevväxlar han med klockan?"
Kände han till klockans öde
och ville lämna ett brev till minne av butiken?
Alla i butiken visste att jag tänkte pantsätta den.
I deras ögon var jag en nolla, men jag var Gud.
Det är vad jag tänker där och då.
Killen tog fram presentpapper. Jag sa: "Behövs inte."
Han sa: "Jag tyckte du sa att det var en present."
Jag svarade: "Det är inget för oss.
Gör inget märkvärdigt av det. Jag stannar förbi hans hus.
Slungar klockan genom luften.
Han fångar den med sin knöl.
Jag kan inte dyka upp med presentband.
Hur skulle min bror ens knyta upp det? Jag litade på dig.
Jag berättade för dig om hans tillstånd och nu kommer du med allt det här...
Ska han öppna den med tänderna, eller?
Jag ska köpa kokain med den."
Han tog mitt kreditkort,
gav tillbaka det. Tog fram en Rolex-påse.
Jag öppnade omedelbart ryggsäcken
och sa: "Behövs inte."
Han la asken i min ryggsäck.
Jag drog upp blixtlåset. Innan jag ens hunnit ut ur butiken
höll jag redan på att googla:
"Var sälja klocka direkt i New York?"
Ett ställe som heter "Sälj din klocka direkt i NY" dök upp.
Äntligen någon som förstår mig i den här stan.
Jag ringde stället och stack dit.
"Hej. Jag har en Rolex-klocka att sälja. Kan jag komma förbi idag?"
Killen sa: "Ja. När vill du komma förbi?"
Jag sa: "Jag är två minuter bort, och sprintar mot er butik.
Där om en minut."
Han sa: "Jag är på lunchrast,
bäst jag sätter fart."
Så, nu sprang både han och jag nerför gatan.
Min ryggsäck studsade mot ryggen
som en tants stora bröst.
när hon hoppar upp och ner på Showcase Showdown.
Vi möttes vid hans ställe, ovanför en stor diamantbutik.
Vi gick upp på övervåningen,
genom skottsäkra glasdörrar.
Ni har sett Uncut Gems.
Vi satte oss på hans kontor, det var dags att byta växel.
Jag hade varit helt vild hela morgonen,
men nu skulle jag sälja klockan.
Jag kunde inte verka desperat.
Det gällde att få ett bra pris.
Jag var tvungen att spela cool.
Jag tog sakta av ryggsäcken,
för att blotta en svettdränkt rygg.
Han erbjöd mig ett glas vatten. Jag tackade nej.
Trots att jag höll på att dö av törst.
Jag sa: "Hej, Jag har en vacker klocka att sälja.
Det är ingen brådska.
Jag har haft den i flera år.
Jag har aldrig använt den, så den är i perfekt skick."
Han sa: "I flera år, säger du?"
Jag sa: "Stämmer."
"Varför har du inte använt den?"
Jag svarade: "Jag skulle gärna använda den,
men du förstår, jag bär ringar...
som är av gult och rosa guld.
Och som vi båda vet...
ska man aldrig blanda metaller."
Killen öppnade Rolex-asken, tog en titt och fick syn på kortet
som försäljaren skrivit på.
Han tittade på kortet, sedan mig. Sedan kortet.
"Du har haft den i flera år, sa du?"
Jag svarade: "Japp."
Han sa: "Det här är dagens datum."
Och jag sa: "Det stämmer."
Jag stirrade på honom
med all den charm och karisma som fanns kvar i min drogade kropp,
i hopp om att det magiskt skulle funka
för att få allt att låta rimligt.
Jag har haft klockan i flera år.
Och köpet är daterat idag.
Vid det här laget hade han insett att han hade övertaget i förhandlingen.
Jag köpte klockan för 12 000 dollar.
Innan ni alla flippar ut,
kom ihåg att klockor minskar i värde...
så fort de lämnar butiken.
Jag köpte klockan för 12 000 dollar.
Han sa: "5 000 dollar." Jag svarade: "Nej."
Han sa: "6 000 dollar." Jag svarade: "Okej."
Ni dömer mig.
Ni tycker att jag är ganska dum.
Låt mig ställa er en fråga.
Kan ni komma på ett bättre sätt
att tjäna 6 000 dollar
på fem minuter...
genom att endast spendera 12 000 dollar?
Och...
medan ni bearbetar och smälter hur vidrig,
slösaktig och obehaglig historien är,
kom ihåg att
det är en av de jag delar med mig av.
Det är udda att vara en nykter missbrukare.
Det var udda att vara missbrukare, men jag hade droger.
Det var lustigt ibland. Jag mådde toppen,
men när jag var ensam, var jag med den som försökt döda mig.
När jag gick förbi en spegel, tänkte jag: "Inte den jäveln igen."
Det är en ganska läskig känsla,
men också en skön känsla.
Ibland ger det mig självförtroende.
Jag brukade bry mig om vad alla tyckte och tänkte om mig.
Det var allt jag brydde mig om.
Allt jag brydde mig om, var vad andra tyckte.
Men inte längre.
För ärligt talat, vad kan de göra som är värre
än det jag redan gör mot mig själv?
Vad då, tänker ni ställa in John Mulaney?
Jag tar livet av honom.
Jag gjorde nästan det.
Jag var på museum i Detroit med min son.
Han satt i barnvagn, vi befann oss i ett stort rum
med en massa Diego Rivera-väggmålningar.
Jag förklarade för min son Malcolm, han var ungefär nio månader,
att Diego Rivera var lysande, men kommunist.
Malcolm bara gjorde slängkyssar mot livlösa föremål
och kisade med ögonen medan han bajsade i blöjan.
Jag hade aldrig tidigare varit tvungen att byta blöja ensam på allmän plats.
Så, jag gick fram till museets guide och frågade:
"Var kan jag byta hans blöja?"
Och hon svarade: "På herrtoaletten."
"Okej." Vi gick till herrtoaletten.
Medan jag gick in dit, såg jag mig i spegeln.
"Hej på dig."
Mitt liv är så mycket bättre numera.
Men... Om jag någonsin behöver en påminnelse...
Tack så mycket.
...av hur illa det verkligen var,
har jag, som tur är, det här.
En intervju jag gjorde för herrtidningen GQ
och som jag inte har något minne av.
Har du någonsin haft en diskussion om droger som du sen inte minns?
Varade intervjun länge?
Jag gjorde intervjun den 15 december 2020.
Interventionen skedde den 18 december.
Så, dessvärre hände det innan.
Jag antar att en reporter ringde och sa:
"Jag skulle vilja intervjua dig." Jag hade tagit mycket kokain.
Jag vet inte om ni vet hur kokain fungerar,
men det är en bra sak.
Låt mig dela med mig av några intervjupunkter
som jag för övrigt inte minns.
Vi börjar med en rad i inledningen där det står:
"GQ ringde upp komikern i hopp om en bred konversation."
Första frågan. "GQ: Vad gör du idag?"
"Mulaney: Jag gick förbi vad som förmodligen är
den mest hemsökta byggnaden i New York."
"GQ: Wow!"
"Var ligger den?"
"Mulaney: Det är en dammsugarbutik
som ligger på 14:e mellan 5:e och 6:e, och det brukade vara ett pensionat.
Oj, oj, oj. Uppenbarligen oerhört hemsökt.
Och då menar jag hemsökt som i Poltergeist."
"GQ: Okej.
Fick du en ilning eller dåliga vibbar?"
"Mulaney: Den ger mig inga dålig vibbar längre.
När jag först gick förbi, visste jag vad som väntade.
Jag kanske fejkade de dåliga vibbarna."
Va?
Vad ska det ens betyda?
De har redaktörer. De kunde ha hjälpt till.
"När jag först gick förbi, visste jag vad som väntade.
Jag kanske fejkade de dåliga vibbarna."
Även om jag en gång gick förbi ett hus som var hemsökt
visste jag inte det.
Jag undrade vad det var för ett ställe.
Sen insåg jag att jag tyckte illa om huset.
Jag gick därifrån med min hund.
Men tydligen kallas huset för Los Feliz mordhus.
Och tydligen har det en fruktansvärd historia.
Det är enda gången jag verkligen fått
en ruggig, spöklik känsla från ingenstans
för att sedan upptäcka att jag hade rätt.
Nej.
Inga fler frågor ställdes angående ämnet.
Jag svarar fortfarande på frågan:
"Vad gör du idag?"
Jag älskar att jag valde ordet "gastar".
När gör man någonsin det?
Nästa fråga: "GQ:
Hur har det här året varit för dig rent kreativt?
Vid den här tiden förra året
avslutade du The Sack Lunch Bunch,
vilket utan tvekan är en av de största kreativa risker du tagit.
Hur har din kreativa process varit i år?"
"Mulaney: Om du hörde skeden falla,
är det för att jag äter flingor."
Fenomenalt.
Fenomenalt svar...
på vilken livsfråga som helst.
Ropa alltid ut alla ljud i ett rum.
Det verkar inte alls som om du är paranoid.
Nästa fråga.
"GQ: När jag såg dig på Late Night with Seth Meyers undrade jag
om du skulle vilja ha en egen talkshow."
"Mulaney: Okej. Så...
Jag hade två idéer till en talkshow."
Låt oss stanna upp och begrunda det här.
"Jag hade två idéer till en talkshow."
"Och med idéer menar jag att jag tänkte på det i mitt rum.
En idé är att bara intervjua folk som gör sånt som intresserar mig."
Jag menar inte att jag tänker se på när de jobbar.
Nej, mer som en talkshow.
Det skulle finnas ett band och så vidare."
Låt oss stanna upp här.
Jag sammanfattar.
"Jag hade två idéer till en talkshow.
Och den första var en talkshow."
"Den andra idén var att ha en föreställning med enbart gamlingar.
Det skulle jag naturligtvis inte göra på grund av riskerna.
Men det vore toppen att prata med gamlingar
särskilt om de är bekväma
med att prata om att de snart ska dö."
Nästa fråga.
"GQ: På tal om tv,
din före detta sitcom blev en flopp, men det var länge sedan.
Vi lever i en tid då bolag och en massa streamingtjänster
till synes ger kreatörer mer utrymme att skapa de program de vill.
Med detta i åtanke, skulle du vilja försöka igen?"
"Mulaney: Menar du en sitcom med flera kameror och livepublik
som förra gången?"
"GQ: Nej.
Inte nödvändigtvis."
"Mulaney: Jag skulle göra exakt samma show som förut,
det enda jag skulle ändra på, är publiken."
Så här slutar det.
"GQ: Jag tror att vår konversation har tydliggjort
att du har massor av olika idéer i skallen
som du definitivt borde förverkliga."
"Mulaney: Om det är vad läsare tar med sig från detta, är jag nöjd."
"GQ: Okej.
Det var allt för mig.
Jag vill inte ta upp för mycket tid, du har flingor att äta."
"Mulaney: Vad snackar du om?
De åt jag upp för länge sen."
God natt, Boston. Tack så mycket.
TACK
NI RÄDDADE MITT LIV
Undertexter: Z.J., Ellinor Ledger