Downloaded from YTS.MX
Останні кілька років я багато над собою працював.
Official YIFY movies site: YTS.MX
І зрозумів, що зі мною буде все гаразд, поки я отримуватиму постійну увагу.
Це так. Я люблю увагу.
Я завжди її хотів.
У дитинстві я не отримав достатньо уваги.
Я був третім з чотирьох дітей.
У мене є старші брат і сестра.
Коли мені було три, вони відвели мене вбік
і сказали, що мене всиновили.
А мою справжню матір убила
міс Америка.
Вони сказали: «Якщо спитаєш про це нашу маму, вона дуже засмутиться.
Тож не питай, чи це правда, хіба що хочеш її засмутити».
І сказали: «Якщо спитаєш нашого тата, він скаже, що ми брешемо.
Але це він бреше».
Вони все продумали.
І на додачу до стресу, який я відчував,
коли мені було три роки,
я думав, що Міс Америка - це статуя Свободи.
То було літо 1986-го.
Того літа 1986-го року, Четвертого липня,
тоді президентом був Рейган,
він виголосив промову перед статуєю Свободи.
На ньому була біла сорочка, дув вітер,
і він сказав: «Ця леді - чудова».
А сидів удома й думав: «Боже мій.
Це все починається згори.
Я ніколи не доб'юся правосуддя для матері».
Я завжди хотів уваги у школі,
навіть занадто.
Я дуже... Не знаю, чи ви таке відчували,
та чи пам'ятаєте, як ви ходили в початкову або середню школу,
одного дня приходив ваш однокласник,
і ви дізнавалися, що померла його бабуся чи дідусь?
І він отримував стільки уваги.
Знаєте, учитель казав: «Дідусь Аарона помер», -
а він додавав: «Саме так».
І ми такі: «Аароне».
І він на день ставав VIP-персоною.
Він питав: «Можна посидіти в кріслі-мішку під час читання?»
Ми казали: «Звісно, бідний гівнюк. Сідай».
Забудьмо, що існує ламінований паперовий список
тих, хто в цей день сидить у кріслі-мішку,
і ми всі терпляче чекали нашого дня.
І навіть забудьмо, що крісло-мішок мало навчити нас терпіння.
Ти просто обійшов чергу.
Ви колись спостерігали, скільки уваги отримує малий, в якого помер дід чи бабця?
Ви коли-небудь,
як-от я,
сподівалися?
А може, навіть
молилися?
«Будь ласка, вбий мого діда чи бабу, щоб я теж отримав увагу».
Я молився. Я це робив.
І дехто з вас також.
І я це знаю, бо ви почали сміятися
на самому початку жарту.
Якщо ви так робили, не картайтеся, добре?
Так, це дуже темний спогад.
Але ж ви були дитиною.
І коли ви були малими,
ймовірно, ще мали чотирьох дідусів і бабусь.
Це багато дідусів і бабусь.
Забагато?
Не знаю, я питаю.
Слухайте, чорт забирай! Я не кажу,
що ви просили смерті когось із важливих.
Ви не хочете вбити маму вашої мами, це надто особливі стосунки.
І не хочете вбити тата вашого тата, бо тоді він стане дуже дивним.
Дітки, думаєте, ваш тато зараз дивний?
Почекайте, поки його тато помре.
Тоді для нього почнеться ціла пригода.
Він захоче робити більше сімейних фото, але буде на них сердитішим.
«Можна зробити хоч одне фото, на якому ми всі будемо гарні?»
Ми такі: «Схоже, у цього гада кепські справи».
Тому ви не хочете вбивати важливих.
Але можна вбити
одного з неважливих.
Ви знаєте кого.
Ви...
Можете вбити маму вашого тата.
Хто взагалі знав, що у вашого тата є мама?
Не схоже, що вона гарно його виховала.
Спитайте свою маму,
чи мама вашого тата добре його виховала
і чи заслуговує жити.
Авжеж, ні.
Вона неприємна стара.
Вона ніколи нічого ні для кого не зробила.
Але тепер може.
Вона може померти
між вереснем і травнем.
Серйозно, Бостоне.
Коли я був у початковій школі, моя бабуся померла влітку!
Намарно.
Ви не прийдете в школу на День праці
й не скажете: «Ми втратили бабусю 17 липня».
«Ти вже мав би це пережити. Вилазь із крісла-мішка!»
Що ж, перепрошую за початок шоу на такій похмурій ноті.
Але я не хотів починати надто радісно, знаєте.
У мене було кілька дивних років.
У вас було кілька дивних років.
Я не хотів здатися фальшивкою.
Казати: «Гей, Бостоне! Час сміятися!»
Всміхайтеся всі
Маски опустіть
Ви знаєте, про що я
Ми були на карантині
А потім усі на терапії І встигли порозлучатися
Тепер у нас інша репутація
Ніхто не знає, що й думати
Гей, так
Тепер діти більше люблять Бо Бернема
Бо він менш проблематичний зараз
Привабливість - це тюрма
Ми не можемо так починати.
Дякую. Я написав цю пісню.
Перш ніж я почну...
Юнак у третьому ряді.
- Як тебе звуть? - Генрі.
Генрі? Гаразд, Генрі. Скільки нам років?
Одинадцять. Гаразд, чудово.
Ти зовсім не відволікатимеш мене під час усього виступу.
Генрі.
О, чорт.
Генрі, а ти... Я не кажу це
типу: «Ти знаєш, хто я такий?», -
але ти знаєш, хто я,
чи просто нянька не змогла прийти, і ти раптом опинився у фургоні?
Знаєш, хто я? Добре. Ти вже бачив мій стендап?
- Так. - Добре. Гаразд.
Вдячний, що ти прийшов.
Тож...
Те, про що я говорю
сьогодні, те, що я нещодавно робив,
я ніколи цього не кажу, Генрі.
Я не кажу цього прямо, але не смій.
Добре?
Не треба.
Ти в шостому класі?
- У п'ятому. - У п'ятому?
Гаразд.
Ну, Генрі, якщо ти вже бачив мій стендап,
тепер у мене трохи інший вайб.
Коли я був молодшим, виходив на сцену такий: «Гей!»
Цікаво, що це спричинило.
Що ж, ті дні минули.
Усе. Кінець.
Добре.
Ось що сталося.
ДЖОН МАЛЕЙНІ: МАЛЮК ДЖЕЙ
БСО
Вісімнадцяте грудня, 2020 рік.
Генрі, ти якраз ішов на зимові канікули
у третьому класі.
А я тим часом тинявся в Нью-Йорку,
і справи мої були кепські.
Я був дикий.
Того вечора, 18 грудня 2020 року,
друзі запросили мене до себе на вечерю.
Весело, так?
Ні.
Коли я туди прийшов, це була пастка.
Вечері не було.
Це було втручання.
У мене.
Втручання в моє життя -
мій найменш улюблений вид втручань.
Коли я зайшов на своє втручання,
одразу зрозумів, що це воно й було.
Ви розумієте, наскільки серйозна ваша проблема з наркотиками,
коли відчиняєте двері, бачите, що зібралися люди,
і найперша ваша думка:
«Мабуть, це втручання в мою проблему з наркотиками?
Нема іншої причини, чому б люди були за дверима».
Так я думав, заходячи того вечора на своє втручання.
«Вечеря з другом з університету!
Вечеря з другом з університету!
Що тут робить Сет Маєрс?
Чорт!»
І я на дві години спізнився на своє втручання.
Ну, я не знав, що люди мене чекали.
Я хотів би знати.
Я б на мільйон годин спізнився.
Я спізнився на дві години, тож коли прийшов туди,
всі були на мене сердиті.
Вони такі: «Ти спізнився».
А я кажу: «Гей, якщо хотіли, щоб прийшов вчасно,
написали б мені: "Джоне, у нас є кокаїн"».
Я б на пів години раніше прибіг, щоб розставити стільці.
Я спізнився на дві години, бо мав дві дуже важливі справи.
Перша - ходив до мого наркодилера.
Мені соромно вам усім казати, що я ходив купувати наркотики.
І я мусив платити дилеру готівкою, мав принести йому купу готівки
за наркотики, які купив на кілька днів раніше,
бо я вичерпав ліміт на Venmo.
Ви знали, що так можна?
Можна щотижня спустошувати Venmo.
До речі, поки ви всі тут,
дозвольте дещо сказати про Venmo
від імені спільноти наркозалежних.
Venmo - це для наркодилерів.
Ось для чого воно.
Ніхто з нас у наркосвіті й гадки не має,
що всі ви, цивільні люди,
робите в нашому застосунку
з вашими клятими публічними транзакціями.
Що це таке, якийсь середньовічний ринок чи що?
Слухайте!
Дивіться на мене!
Міняю одну жирну гуску на десять редисок. Залиш її собі.
Друга справа того вечора дуже кумедна.
Вечерю було заплановано на сьому вечора.
Тож я пішов підстригтися
о сьомій вечора.
І я щиро вірив, що встигну все.
Я пішов на вечірню стрижку
в Saturday Night Live,
це телепрограма, а не цілодобовий барбершоп.
Але ж у них там є перукарня, так?
І в мене залишився бейдж із часів, коли я там працював.
Тому о сьомій вечора,
обдовбаний,
я піднявся на восьмий поверх Рокфеллерського центру,
зайшов у перукарський відділ, що отримував нагороди «Еммі»,
і спитав: «Гей, підстрижете мене?»
І вони відповіли: «Джоне, ти цього тижня не виступаєш».
А я спитав: «Гей, підстрижете мене?»
Знаєте, коли наркоман
заходить у ваш офіс і просить про стрижку,
ви думаєте: «Буде швидше його підстригти».
Оце і сталося.
Я спізнився на своє втручання на дві години.
За словами друзів, ось що я сказав.
«Добре!»
Я щойно був у квартирі мого наркодилера,
тому з порогу закричав:
«Перш ніж ми почнемо, можна мені у ванну?»
Вони сказали «ні». А я сказав...
Тоді леді, яку вони найняли для втручання,
підбігла до мене й сказала: «Привіт».
Я відповів: «Погана енергія!»
Я зайшов на це втручання.
Слухайте, всі на тому втручанні
дуже за мене хвилювалися.
Їх непокоїв мій фізичний стан.
Але я вештаюся там, худий через кокаїн, з новою стрижкою.
Вони дев'ять місяців сиділи в суворому карантині.
Вигляд мали жахливий.
Я був найкрасивішим на моєму втручанні
з великим відривом.
Там усі були схожі на Джеррі Ґарсію.
Я зайшов у кімнату,
а там сиділи шестеро моїх друзів з Нью-Йорку.
Іще шестеро подзвонили по «Зуму» з Лос-Анджелеса.
Ви подумаєте: «На його місці
я б спитав: "Якщо ви так за мене хвилюєтеся,
то чому не прилетіли?"»
Не переймайтеся.
Я сказав це кілька разів.
Я сказав це багато разів за той вечір.
Леді для втручання каже:
«Прошу, я покажу, де ваш стілець».
Я мав особливий стілець.
Бо я був у центрі уваги.
Я збираюся сісти на стілець, а один мій друг каже з кутка:
«Я думав, вони його схоплять».
«Що ти думав, вони зроблять?»
«Ну, знаєш, як у "Втручанні".
Я думав, вони тебе схоплять».
«Це було в "Спіймати хижака".
Ти розчарований, що вони не схоплять мене?»
Він каже: «Так, трохи розчарований».
Я сів на стілець перед тими щурами.
Слухайте.
Дозвольте одразу прояснити, я не хочу бути диваком.
Це було зіркове втручання.
Група була хороша. Гарна група.
Я зайшов туди сердитий,
але подумав: «А непоганий склад. Це дуже...
Певним чином це мені лестить».
Ніби «Ми - це світ» за участі альтернативних коміків
віком від 40 років.
Усі коміки.
Та ніхто не сказав нічого смішного
за цілий вечір.
Перш ніж я прийшов, вони пообіцяли одне одному
не жартувати.
Я починав психувати.
Сиджу на жахливому стільці,
у мене кокаїнова ломка.
Ніхто не пускає мене у ванну освіжитися.
А найкумедніші люди світу витріщаються на мене,
відмовляючись жартувати!
Це було нестерпно!
Фред Армісон був серйозним.
Знаєте, як це збиває з пантелику?
Він не імітував персонажа чи голос. Він просто:
«Гей, Джоне, мене дуже непокоїть те, що ти переживаєш».
А я кажу: «Наступний!»
До речі, більшу частину втручання
я прагнув не потрапити в реабілітаційну клініку, тобто не «програти».
Моїм планом було дестабілізувати лідерку.
Якби я зміг піддати сумніву її авторитет,
то вся ця затія розвалилася б, як картковий будиночок.
Я сподівався, що зрештою
вони скажуть: «Не знаю, стрижка, упевненість.
Може, зробимо його лідером, а леді відправимо в клініку».
В якийсь момент я стояв біля відчиненого вікна, курив цигарки одну за одною
в грудні в Нью-Йорку. Ну, знаєте, як зробила б людина без залежностей.
Я глянув на неї і сказав: «Ви підготувалися до розмови зі мною?»
Вона відповіла: «Так. Але всі казали, що ви дуже люб'язний».
Не вірте образу.
Якоїсь миті я кинув банді виклик.
Я сказав: «Я ляжу в клініку,
коли ви всі припините пити й курити траву».
І на втручанні запала тиша.
І тоді Нік Кролл закричав: «Джонні, йдеться зовсім не про це».
Розчаровує,
коли люди втручаються в твоє життя, але мають власні проблеми.
Ніби хтось надсилає вам СМС,
а воно приходить з їхнього імейлу.
І ви такі: «Добре, я зрозумів повідомлення,
але тобі треба взяти себе в руки. Це...
Я ненавиджу це. Твоє ім'я в iCloud?
Чому ти мені пишеш? Не пиши мені так. Це тупо».
Тепер у нас дві стрічки. Оригінальна,
названа так, як я тебе назвав,
і нове жахіття з малих букв.
Стільки букв, що вони не влазять у прев'ю.
І вони пишуть, щоб перевірити, чи повідомлення йде з імейлу.
«Гей, повідомлення досі йдуть з мого імейлу?
Дивно».
«Повідомлення досі йдуть з мого імейлу?
Дивно».
Вони дзвонять по відео зі свого імейлу!
Ти що, дзвониш на дитячий iPad?
Того вечора я був справжнім козлом. Я це визнаю.
Але слухайте, я на них розлютився.
Я так злився того вечора.
Вони мене обманули.
За своєю суттю, втручання - це розіграш.
Вони мене розіграли. Намагалися сказати, що мені робити з життям,
намагалися контролювати мене.
Вони відсилали мене в клініку на місяці.
Я почувався безсилим. І дуже злим.
Я стою тут сьогодні,
26 лютого 2023 р.
Одна з найгірших пір року.
Я тут з чудовими людьми й одним з найкращих п'ятикласників.
Підготовка до цього шоу і сам виступ...
Слухайте, я вдячний усім, хто втрутився.
Вони втрутилися, протистояли мені й урятували моє життя.
Добре. Годі вже.
Не захищайте їх. Слухайте...
Я їм подякував.
І взагалі,
вони чудово знають, що зробили добру справу.
І часто про це згадують.
А ще
я досі на них злюся.
Я вдячний. Щиро вдячний.
І я хотів би відчувати одну емоцію, та це не так.
Я відчуваю дві.
Я досі трохи серджуся.
Бо... Гаразд.
Знаєте, як це,
коли 12 людей рятують ваше життя?
Людей забагато.
Вони могли зробити це вчотирьох.
І я знаю вісьмох, яких можна не запрошувати.
Натомість на решту життя
в мене є дванадцять людей,
яким щоразу за вечерею я мушу казати:
«Ні, я сам. Облиште.
Ну що ви. Я серйозно.
Ви врятували мені життя.
По "Зуму"».
Якщо хтось із вас був у клініці,
то, мабуть, знаєте,
що із собою не можна приносити наркотики.
Я не знаю, чи ви пам'ятаєте мою першу справу того вечора
перед втручанням,
але звідти я поїхав у реабілітаційну клініку,
і при мені було багато наркотиків.
Тоді я сидів на кокаїні,
аддераллі, ксанаксі, клоназепамі
та оксикодоні.
Який звуть родзинкою Провіденса.
Провіденс, Род-Айленд.
Для моїх глядачів з усього світу, неподалік є місто,
і це великий жарт для всіх нас.
Дуже безглузде місце.
Я їду в клініку. При собі маю
пакетик з 30 мг аддераллу,
пакетик ксанаксу,
три грами кокаїну
й 2000 доларів готівкою.
У ті вихідні в мене були інші плани.
Я приїжджаю в клініку о четвертій ранку
й іду до реєстратури.
У реєстратурі жінка питає: «При вас є якісь наркотики?»
І я кажу: «Ні, немає.
Можна мені в туалет?»
Двоє хлопців мене хапають. Знімають зимове пальто,
починають ритися в кишенях.
Розстібають внутрішню кишеню мого пальта.
Я думаю: «Як вони дізналися про внутрішню кишеню?
Ту кишеню не помічав ніхто в моєму житті».
Вони туди залізли.
Витягли всі ті пігулки, готівку й два грами кокаїну.
Пам'ятаєте, я сказав, що їх було три?
Ну, я трохи прийняв у машині.
Іще трохи
в туалеті на заправці,
зі стійки для перевдягання дітей.
Що?
Вони для того й треба.
Думаєте, варто класти людську дитину
в ту мишоловку?
На них вирізані символи банди.
Вони призначені для вдихання коксу.
Коли сидите на кокаїні, помічаєте безліч поверхонь.
Отже, вони залізли. Дістали всі пігулки,
весь кокаїн і готівку й витріщилися на мене.
І я сказав: «Ці старі зимові пальта».
Ви знаєте цей феномен.
Коли перевіряєте свої пуховики
й знаходите п'ять тисяч і три з половиною грами наркотику.
Ми звечора ходили колядувати.
Ці вже мені старі зимові пальта.
Потім вони забрали в мене ліки за рецептом.
Мої рецепти.
Не нелегальні пігулки, які я купив на вулиці.
Офіційні рецепти, виписані на моє ім'я.
І вони забрали їх у мене
лише тому, що мені їх не повинні були взагалі виписувати.
Але яка в мене була колекція.
Скільки на неї пішло зусиль, скільки роботи.
Знаєте, як важко змусити лікаря
виписати рецепт на пігулки, які вам не потрібні?
Це неважко.
Це так просто.
Ось як треба, або ж ось як я робив, але ви так не робіть.
Але якщо ви спробуєте, воно точно спрацює. Гаразд.
Зайдіть, наприклад, на WebMD.
Пошукайте лікарів за своїм поштовим індексом.
Добре? А тоді відсортуйте результати.
Від найнижчого рейтингу до найвищого.
Далеко гортати не доведеться.
Знайдіть у своєму районі лікаря
з найменшою кількістю зірочок.
Цій людині ви потрібні.
Це поганий лікар?
Ні.
Це найкращий лікар.
Чувак...
Туди можна зайти
й почуватися, як у фільмі «Капітан Філліпс».
Можна сказати: «Глянь на мене, я тепер лікар».
Можна скористатися їхнім комп'ютером.
Почитати новини абощо.
Я мав лікаря в Нью-Йорку, який просто виписував рецепти.
Доктор Майкл.
Без прізвища.
Я не збираюся захищати його особу.
Він не називав свого прізвища.
Навіть до пандемії
доктор Майкл працював у своїй квартирі на Другій авеню.
Це дивно.
Я приходив до доктора Майкла,
стукав у двері, й він завжди відповідав ось так. Він казав:
«Моя дружина, Мінерва, спить».
Справжній параноїк. Але він не казав:
«Тож говоріть тихіше».
Здавалося, що він каже: «Я не вбив свою дружину, Мінерву».
Тоді ми йшли на його кухоньку.
Назвати це кухнею було б великим перебільшенням.
І проводили сеанс.
Я казав: «Хочу клоназепам».
Він відповідав: «Добре».
І виписуючи рецепт
і відриваючи його, він питав: «Від чого?»
Я відповідав: «У мене тривожність».
І він казав: «Тоді вам це потрібно».
А згодом доктор Майкл завжди питав:
«Гей, хочете щеплення проти грипу?»
Він хотів здаватися справжнім лікарем.
Я казав: «Ні, Майкле,
ви вже зробили мені два щеплення цього місяця.
Почуваюсь божевільним.
Я дуже хворий».
Тоді він питав: «Хочете укол B12?
Укол вітаміну?»
Тож він завжди хотів зробити мені якийсь укол,
це була його фішка.
Адже мужик на ім'я доктор Майкл,
який працює вдома, повинен мати фішку.
Майкл хотів, щоб хлопці
знімали сорочки в його квартирі.
Вам усім зараз ніяково, але мене це вже не турбує.
І якщо ви думаєте, що ця історія закінчується так:
«Я сказав: "Нізащо в світі"», -
то ви от-от розчаруєтеся.
Тож у нас була така маленька шарада.
Я закочував рукав футболки,
Майкл приходив зі шприцом і казав:
«Треба зовсім зняти футболку».
Я говорив: «Тридцять клоназепаму, два поповнення...»
І тоді сексуальні домагання припинялися,
якщо чесно. Може, в цьому й була фішка.
Змусити хлопців знімати футболки.
Або в мені без футболки було щось таке,
що зупиняло сексуальні домагання.
Ви знаєте, у цієї історії є дві моралі.
Перша - тепер ви це знаєте.
Раніше ж не знали.
А друга така.
Треба зробити звичайне щеплення, бустерне і все таке. Але...
Коли зараз чуєш, як люди кажуть:
«Просто довіряйте лікарям...»
Щоразу, як чуєте: «довіряйте лікарям», пам'ятайте,
що десь на кухоньці
сидить доктор Майкл.
І якщо йому можна довіряти,
чому Мінерва завжди спить?
Тож вони забрали мої рецепти.
Вони забрали мої рецепти.
Усе це відбувалося о четвертій ранку,
коли я вперше ліг у клініку.
Перенесемося на 12 годин наперед,
до четвертої години того самого дня.
Я в палаті, у клініці детоксикації на реабілітації.
Я мусив пройти детоксикацію чотири-п'ять днів, коли туди потрапив,
щоб вивести все з організму. Я в палаті.
На ту мить я пробув у клініці 12 годин.
Я не заснув за весь цей час.
І на той момент не спав
уже 50 годин.
Лікарі намагаються дати мені купу ліків, щоб заспокоїти.
Але на цьому етапі життя моя толерантність до заспокійливих була надлюдською.
Вони не могли мене підкорити, хай що давали.
Я був як Распутін, вони не могли поставити мене на коліна.
І тоді справді хороший лікар
зайшов у мою палату.
Якщо ви бачили лише доктора Майкла
останні кілька років,
хороший, справжній лікар лякає.
Він був наче екзорцист.
Цей хлопець зайшов і каже: «Привіт, я доктор Генрі Фортеск'ю».
Я такий: «Ні. Ім'я і прізвище.
Ні.
Гей.
Зняти сорочку, еге ж?
Ви таке любите?
Вам це до вподоби?
Що ви за лікар?
Ваша дружина мертва?»
Я кричав на цього лікаря.
Питав: «Де мій клоназепам?»
«Ми не можемо дати вам клоназепам».
«Чому ні?»
«Це реабілітаційна клініка.
Я не можу дати вам препарат зі списку II,
такий закон штату Пенсільванія».
І я сказав:
«Закон штату Пенсільванія?
Може, з'їздимо в аптеку в Нью-Джерсі?»
Бачите, я думав,
що він пояснює, в якому скрутному становищі
ми обидва опинилися.
Він ніби казав: «Слухайте, я б залюбки дав вам ці пігулки.
Ви явно дуже спокійний молодий чоловік,
хитаєтеся й махаєте в лікарняному халаті
й кросівках New Balance уже 12 годин.
Але цей клятий штат Пенсільванія».
«Докторе, може, з'їздимо в аптеку в Нью-Джерсі?»
«О боже, про це ніхто ніколи не подумав.
Ви тут перший наркоман, який має схему.
Ходімо в мою машину.
Ви явно готові вийти з клініки».
Це було о четвертій дня.
Три години по тому, о сьомій вечора, я нарешті заснув.
Мені дали достатньо хлордіазепоксиду, і я вирубився.
Вони сказали медсестрі в моїй палаті
дбати, щоб я спав,
бо я був проблемним.
Я не певен, що саме їх так хвилювало.
Може, те, що я сказав:
«Я вдам, що заснув.
А потів, коли всі подумають, що я сплю, і вийдуть з палати,
я втечу нафіг із цієї клініки».
Мабуть, те, що я сказав це вголос, двічі,
двом різним працівникам,
змусило в мені засумніватися.
Тож тепер я сплю. Я в повній відключці.
Вони залишили медсестру в палаті дбати про мій сон.
Вона сидить у кріслі біля тумбочки. Я сплю в ліжку.
Мій телефон лежить екраном догори на тумбочці біля ліжка.
І саме в цей час, десь о сьомій вечора,
мені починає дзвонити мій добрий друг Піт Девідсон.
Піт... Так, саме він. Піта...
не було на моєму втручанні, бо того вечора подорожував,
але тепер приземлився. Він дізнався, що я в клініці, й занепокоївся.
І почав дзвонити.
Цікавий факт про Піта.
Він постійно змінює номер телефону.
Я не знаю чому. Це його шлях.
Що півтора місяця Піт мені пише:
«Йо, це Піт. Новий номер».
А я відповідаю: «Доведи фотографією».
І він надсилає таке фото.
Я зберігаю його в телефоні.
Довгий час я постійно підписував його номер «Піт Девідсон».
Якось у моєму телефоні було дев'ять Пітів Девідсонів.
І це забагато Пітів Девідсонів.
Тож...
Я почав підписувати його номер іменами знаменитостей
для різноманітності.
Він був довгенько підписаний як Родні Дейнджерфілд.
Того тижня, коли я ліг у клініку,
я зберіг його номер під іменем Аль Пачіно.
Отже, я сплю в ліжку.
Медсестра за мною наглядає.
Мій телефон біля медсестри.
Піт Девідсон починає дзвонити
знову, знову, і знову.
Але медсестра бачить у телефоні,
що в цього непритомного пацієнта
не один,
не два,
а цілих п'ять пропущених дзвінків
від лауреата премії «Оскар»
Аль Пачіно.
Отже, вона, бляха, будить мене.
Я її не звинувачую.
Мені теж було б цікаво.
Вона будить... Я прокидаюся, а вона трусить мене й каже:
«Вам дзвонять».
Я був мов у тумані, я такий...
Я повертаюся. Я знесилений. Дивлюся на телефон.
Бачу, що там написано: «Вхідний дзвінок від Аль Пачіно».
Я знаю, що це означає: «Вхідний дзвінок від Піта Девідсона».
Але я не пояснюю медсестрі цього складного шифру.
Просто відповідаю на дзвінок при ній.
Я кажу: «Алло!
Ой, старий.
У мене справи не дуже.
Так, ніхто не буде тебе звинувачувати».
А зараз...
Я сказав останнє речення, бо дехто вважав,
що ми з ним вживали наркотики разом
через те, що він має татуювання,
а я весь однотонний.
Чаклунство якесь.
Я не вживав наркотиків із Пітом.
Він завжди дуже хотів, щоб я кинув.
Отже, таку розмову я мав із Пітом.
Проте, на думку медсестри, ця розмова виглядала...
Це досі мене тішить.
«Алло...
Джонні!
Це Аль.
Пупсику мій.
Чув, що твій зад в реабілітаційному центрі.
Як ти, старий?»
«Ой, старий.
У мене справи не дуже».
«Мій солодкий пиріжечку!
Я дзвоню тобі вп'яте , бо...
Думаю, у цьому звинуватять мене.
Так, я починаю підозрювати,
що коли американський народ почує, що Джон Малейні знову взявся за наркотики,
то, за логікою,
одразу вкажуть на одного винуватця.
І це я!
Сімдесятидев'ятирічний
лауреат премії "Оскар",
Аль Пачіно!
Пачіно, той, що італієць.
"Па" означає "татко",
а "чіно" - "штани кольору хакі".
Усі звинуватять Татка-в-штанцях-хакі.
Цю лінію прослуховують».
Я проходив реабілітацію два місяці: від 18 грудня до 20 лютого.
Я був там 6 січня, коли відбувся штурм Капітолія.
Був би я на волі, цього б не сталося.
Бо я б про все подбав.
Я б подбав, щоб цього не трапилось.
Чи до моєї реабілітації колись був якийсь штурм?
Ні.
Чи був штурм після того, як я вийшов?
Аж ніяк.
Не посміли б.
Усі знають, що Малюк Джей повернувся.
Протягом усієї реабілітації діяли суворі обмеження через COVID.
Тож нам не дозволяли виходити з будівлі.
Але я чув, що в деяких центрах пацієнтів возять на екскурсії.
У тому, де був я, мабуть, за кращих часів,
возили на ферму подивитися на коня.
Таке часто роблять. Це називається «іпотерапія».
Звучить дуже мило, але хіба вам не шкода коника?
Він народився й такий: «Колись я переможу в Кентукському дербі».
І все своє життя він бачить і чує лише нариків:
«Добре.
Гаразд.
Я гладжу твою сильну ногу, і це додає мені впевненості.
Якщо я підійму твоє копито, це означатиме, що я готовий мати власне житло».
Коли я почав проходити реабілітацію, одним із моїх найбільших страхів було те,
що мене всі впізнаватимуть.
Поступово
це переросло в новий страх.
Я не перебільшую, щоб вас розсмішити.
Жодна, бляха, душа...
Ніхто не знав, хто я.
І це доводило мене до сказу.
Прошу, не повторюйте цього.
У газеті написали,
що я проходжу реабілітацію, і я поклав її на видноті.
Я такий: «О боже, тут газета.
Cюди, наркоманчики. О боже.
Гайда... Цікаво, що там».
Я ще не розумів, що ніхто не знає, хто я,
коли прийшов на вітальну зустріч.
Після детоксикації я потрапив до чоловічого відділення,
де мав провести кілька місяців.
Коли мене перевели, там влаштували зустріч.
І перед тим, як увійти, я сказав собі,
я такий: «Поводься скромно».
Отже, я заходжу й сідаю,
і кажу: «Привіт, я Джон М.».
А вони на мене витріщаються, типу: «Чому ти чекаєш на оплески?»
Й один чувак, Ленні, з яким я згодом дуже потоваришував,
питає: «Як ти заробляєш на життя»?
Й решта каже: «Так, як ти заробляєш на життя?»
І я такий...
І я відповідаю: «Я стендап-комік».
А Ленні каже: «І ти цим заробляєш на життя?»
А я типу: «Ага, доньки своєї запитай.
Чи сина, якщо він не спортсмен».
Запитай лише деяких синів.
Я вскочив у халепу на другий тиждень реабілітації.
Бо замовив їжу з «Аутбек стейкхауз» із доставкою.
У містечку Пенсільванії, де я лікувався,
було два заклади.
Це «Аутбек стейкхауз» і центр реабілітації.
Але коли я робив замовлення, то чомусь вирішив, що кур'єр
не знає, як виглядає центр.
Тож я дав йому адресу так, наче то була моя домашня адреса.
А тоді, в особливих вказівках,
я написав: «Миніть велику будівлю.
Їдьте пагорбом до цегляного гуртожитку, і побачите 38-річного чоловіка,
він стоятиме в халаті й буде дуже радісний».
Отже, їжу привезли, та її конфіскував черговий працівник центру.
Він викликає мене в кабінет
і каже: «Це повний капець. Це не жарти».
Я кажу: «Це ж лише їжа».
Він такий: «Що як це була спроба?»
Я відповідаю: «Яка ще спроба?»
Він такий: «Цього разу ти зробив замовлення, і це лише їжа,
ми посміємося й забудемо про це.
Але що як ти залишив дуже хороші чайові
й наступного разу скажеш: "Гей, пам'ятаєш мене?
Я дав тобі дуже великі чайові.
Я дам тобі ще більше, якщо привезеш мені наркотиків"».
Я сказав: «О боже, це дивовижна ідея».
У центрі я важко працював.
Я робив те, що казали наставники.
На початку реабілітації мій наставник попросив мене
написати автобіографію про вживання різних речовин і зловживання ними.
Я спитав: «Тобто?»
Він каже: «Опиши важливі миті життя, коли ти вживав наркотики й алкоголь».
Я спитав: «Нещодавно чи відколи мені було шість?»
Він сказав: «Ти тоді почав пити?»
Я відповів: «Так». І він дав мені ще аркушів.
Я спробував алкоголь, коли мені було шість.
Тобто я не сидів у барі, попиваючи «Мангеттен».
Нам дозволяли куштувати пиво й вино.
Коли ми були дітьми, тато казав:
«У цьому домі панує європейський підхід до алкоголю».
Це єдине, до чого ми мали європейський підхід.
До решти був підхід дуже типовий для Середнього Заходу.
Включно з Європою. Типу: «Ми туди ні ногою».
Коли мені виповнилося 13, я напивався щовихідних.
Ми з друзями гуляли вулицями Чикаго,
на Лінкольн-авеню,
стовбичили напроти крамниць з алкоголем,
вмовляючи дорослих купити нам спиртних напоїв.
Це виглядало дуже драматично,
бо нам було 13, а виглядали ми на дев'ять.
Ми сиділи там, наче малі злидарі з творів Чарльза Дікенса.
Такі: «Сер, будь ласка».
Іноді вони хотіли дати грошей,
а я казав: «Ні, це я дам вам грошей.
А ви купите мені пива в цій крамниці, з якої касир спостерігає
за всією цією сценою крізь вікно».
Якось у восьмому класі я сказав друзям:
«Треба просити лише в парочок на побаченні,
бо хлопець захоче купити нам пива,
щоб виглядати крутим перед своєю дівчиною».
Я не розумів динаміки перших побачень дорослих.
Наче коли він прощатиметься з нею, вона така:
«Знаєш,
я вагалася щодо тебе
на початку побачення, та...
Коли я побачила, як ти купуєш ті дві упаковки світлого нефільтрованого,
платячи четвертаками й мідяками,
і ще пляшку дешевого вина для того дуже особливого хлопчика,
то подумала: "Може, він - той єдиний"».
Я почав уживати наркотики, коли мені було 14,
із двома найкращими друзями: Джоном та Джоном.
Вони - не я. Це інші люди.
Їх обох звали Джон.
Джон О'Браєн, Джон Мак-Налті і ще я.
Мене звуть Джон Малейні.
Якщо ви цього не знали, можливо, ми разом проходили реабілітацію.
Одного разу...
Одного разу, коли нам було 16, я, Джон та Джон
сиділи вночі на стоянці й курили косяк.
Ми ловили кайф. Аж раптом бозна-звідки з'явилося поліцейське авто...
Ми такі: «Чорт». Ми викинули косяк до каналізації
й позбулися всієї травки.
Та нас однаково покликали
й змусили покласти руки на авто.
«Станьте в ряд, руки на капот».
Отже, ми втрьох шикуємося й кладемо руки на патрульну автівку.
Офіцер поліції спочатку підходить до Джона О'Браєна
й починає його обшукувати.
Він запитує: «Як тебе звуть?»
Той відповідає: «Джон».
Тоді він підходить до Джона Мак-Налті.
Починає його обшукувати.
Він питає: «Як тебе звуть?»
Той каже: «Джон».
Тоді він дійшов до мене.
Перед тим, як обшукати мене,
він нахилився й прошепотів мені на вухо:
«Не дай боже тебе звуть Джон».
«Пацики звуть мене Малюком Джеєм».
Коли ви проходите реабілітацію, то сідаєте зі своїм наставником
і переглядаєте список контактів.
І часто вас змушують видалити й заблокувати
номери торговців наркотиками й тих, хто погано на вас впливає.
У деяких випадках ви спершу звертаєтеся до цих людей
і пишете їм: «Привіт, я видалю й заблокую твій номер».
Щоб потім вони не намагалися вас знайти.
Це називається «порвати з торговцем».
Одного дня я це й робив. Я сиджу з наставником,
переглядаю список контактів.
Я почав зі свого головного торговця, Арвіна.
Я написав йому:
«Привіт, я видаляю й блокую тебе.
Я більше не купуватиму в тебе наркотики.
Я більше не вживаю».
Я не знав, як завершити повідомлення.
Тож я пишу: «Але дякую за...
довгі роки натхненного професіоналізму
й безліч ночей, які перетворилися на дні».
Я надсилаю повідомлення.
Не встиг я видалити й заблокувати Арвіна, як він мені відповідає.
Він пише: «Привіт, я так пишаюся тим, що ти кидаєш».
Далі він пише:
«Знаєш, я купував наркотики лише щоб продавати їх тобі,
бо хвилювався за тебе
й не хотів, щоб ти купував на вулицях щось гірше».
Знаю.
І я йду від нього?
Отже, тепер я не можу його видалити. Я відповідаю.
Я пишу: «Ти золотко».
Я такий: «Ти купував наркотики лише щоб продавати їх мені?»
Він каже: «Так».
Я питаю: «Ти продавав наркотики ще комусь?»
Він відповідає: «Ні».
Тоді я пишу: «Може, це трохи невчасно,
але ти наркоторговець?»
Він відписує: «Ні, я художник. Ми про це розмовляли».
Бостоне, донині
я й гадки не маю, звідки знаю цю людину.
Отже, я відповідаю йому.
І я пишу:
«Як так сталося,
що ти продаєш мені наркотики?»
І він відписує:
«Не знаю. Ти увесь час про це просив».
Я люблю цю історію,
бо існує безліч розповідей про наркоторговців,
які зробили з невинних людей наркоманів.
Можливо, я перший наркоман,
який перетворив невинну людину
на торговця наркотиками.
Джей дає надію.
У центрі в нас часто була групова психотерапія.
Ми сиділи й ділилися історіями
про найвідчайдушніші вчинки, які ми робили заради наркотиків.
І я хотів би розповісти вам одну з них.
Спочатку трохи контексту.
У січні 2020 року
в мене була сильна залежність від кокаїну.
Я хотів зупинитися.
Тож замість того, щоб поговорити зі своїм наставником,
якимсь іншим наставником,
психотерапевтом, лікарем чи з будь-ким, хто є в моєму житті,
я зателефонував своєму бухгалтеру.
Я кажу: «Привіт, я залежний від кокаїну.
Припини давати мені гроші.
Не давай мені готівки».
Він каже: «Боже, я на таке не підписувався».
Я такий: «Можеш давати мені готівку лише якщо я надсилаю копію імейла лікарю.
Це нове правило».
Я кладу слухавку.
Я одразу серджуся через це правило.
Я такий: «Це мої гроші.
Той сучий син хоче, щоб я відсилав копію імейла лікарю?»
І замість того, щоб узяти телефон, передзвонити йому
й сказати: «Правило скасовується».
Що я, звісно, міг зробити, бо я дорослий
і він на мене працює.
Натомість наступні шість місяців я провів
у пошуках хитромудрих способів поцупити власні гроші
в себе самого.
У серпні 2020 року я був під сильним впливом наркотиків.
Я страшенно хотів кокаїну.
І я зрозумів, що ще мав дійсну кредитку.
Я вирішив, що придбаю годинник «Ролекс»,
заплачу кредиткою
й закладу його за готівку
через кілька хвилин.
Я чудово читаю обличчя.
Усіх вас дуже вразив цей план.
Отже, одного серпневого дня в 2020 році,
коли надворі була жахлива спека,
я заходжу до крамниці «Ролекс» на Медісон-авеню на Мангеттені.
Я заходжу.
Усі люди там у костюмах.
І вони такі: «Годинники... Швейцарія...»
Вони рухаються, як роботи.
Я заходжу.
На мені дуже світлі джинси, підігнуті на кісточках,
білі кросівки «Рібок», білі шкарпетки, дуже довга футболка
та біла бейсбольна кепка.
Я жую нікотинову гумку.
Мій рюкзак «Дженспорт» підтягнутий так високо, що далі вже немає куди.
Мені 38 років.
Я заходжу до крамниці,
підходжу до першої вітрини, яку бачу,
і кажу: «Ось цей. Вітаю!
Ось цей. Він мені сподобався.
Дайте цей годинник, будь ласка».
Продавець повертається. Його хустина напоготові,
наче він якийсь фокусник.
Він каже...
«Бачу, вас зацікавив годинник із рожевого золота.
Бажаєте побачити інші вироби?»
Я кажу: «Ні, не цікавлять мене всілякі вироби».
Лише годинники. Я хочу ось цей.
Я його вивчив.
Я знаю про нього все. Прошу, дайте мені цей годинник».
Він відчиняє вітрину й виймає годинник,
якийсь спочиває на власному оксамитовому ліжечку.
Він питає: «Бажаєте приміряти?»
Я кажу: «Я не маю часу. Не треба.
Він не для мене.
Це подарунок для брата, а я дуже добре знаю його зап'ястя.
Коли маєте брата, то дивитеся...
Ми ділили кімнату, я бачив ті зап'ястя,
тож знаю, що все ідеально пасуватиме».
Він каже: «Подарунок для брата.
А скажіть таке: які персні носить ваш брат?»
Я такий: «Що?»
Це що, якась головоломка?
Це посвята в якесь товариство білих представників вищого суспільства?
Що означає: «Які персні носить мій брат?»
Він такий: «Що ж...
Якщо ваш брат носить персні із жовтого чи білого золота,
вам не слід купувати годинник із рожевого золота.
Як ви, мабуть, знаєте, не варто поєднувати різні метали».
Я кажу: «По-перше, мене ображає, що ви не впевнені, чи я це знаю.
Я точно це знаю, так само, як і всі інші факти.
Я б нізащо не поє...
Я б не поставив алюмінієву бляшанку поруч із чайником.
Я б не поклав трубу на батарею.
Вважайте мене старомодним, проте я вірю в жорстку сегрегацію.
Ви все правильно почули. Сегрегація металів у домі.
По-друге, мій брат не має жодних перснів і ніколи їх не матиме.
Ніколи. Мій брат не має пальців.
Лише обрубок.
Обрубок замість руки.
Тому й потрібен годинник. Хіба не зрозуміло?
Годинник прикрасить обрубок, щоб він дивився
на те нещастя й бачив цей прекрасний годинник.
І думатиме він лише про щедрість свого молодшого братика,
а не про жахливий нещасний випадок із блендером, який забрав його п'ятірню.
Прошу, дайте мені цей годинник».
Той тип виймає зелену коробку «Ролекс», відкриває її й вкладає до неї годинник.
У коробці - маленька картонова картка.
Він бере перо й щось пише на тій картці,
як мені здавалося, надто довго.
Я такий: «Господи боже, він що, пише листа годиннику?»
Він знає, що я його закладу
й хоче додати лист, щоб було відомо, звідки годинник.
Усі в цій крамниці знають, що я зараз його закладу.
Вони вважають мене дном, та це неправда. Я бог.
Ось, що відбувалося в моїй голові.
Той тип виймає стрічку, і я кажу: «Ні. Не треба пакувати».
Він відповідає: «Ви наче казали, що це подарунок».
Я кажу: «Ні. Ми з братом - ми не такі.
Ми не чепуруни. Я пробіжу повз його будинок.
Жбурну йому годинник.
Він спіймає його своїм обрубком.
Я не можу прийти з великою вишуканою стрічкою.
І взагалі, як мій брат мав би це розв'язати? Я вам відкрився.
Я розповів вам про його стан, а ви тепер ось так...
Що він мав би зробити? Зубами її розірвати?
Продайте мені годинник. Це для кокаїну».
Він бере мою кредитку. Зчитує її.
Віддає мені кредитку. Він виймає пакет «Ролекс».
Я вмить перекидаю свій рюкзак наперед, розстебнутий від краю до краю.
І кажу: «Не треба».
Він кладе коробку з годинником до мого рюкзака.
Я застібаю рюкзак. Ще не переступивши порога крамниці,
я виймаю телефон і ґуґлю:
«Де продати годинник зараз, Нью-Йорк?»
З'являється назва «Продай годинник зараз у Нью-Йорку».
Я такий: «Нарешті, хтось у цьому місті мене розуміє».
Я дзвоню туди й кажу:
«Вітаю. Так, я хочу продати "Ролекс". Можна прийти сьогодні?»
Чувак відповідає: «Так. Коли бажаєте зайти?»
Я кажу: «Я за дві хвилини від вас, і я біжу до вашої крамниці.
Буду за хвилину».
А він відповідає: «Я обідаю по той бік вулиці.
Я також вибігаю».
Тож тепер ми обоє біжимо 47-ю вулицею.
Мій рюкзак теліпається туди-сюди,
як груди дами похилого віку,
яка стрибає на концерті панк-року.
Ми підходимо до його закладу. Він над ринком з діамантами,
але його офіс нагорі, тож ми йдемо нагору.
Він відчиняє двері з кулестійкого скла.
Бачили «Неограновані коштовності»?
Ми заходимо в його офіс і сідаємо, і тепер я мушу перемкнути режим.
Бо, так, я весь ранок був як ошалілий,
та тепер я продаю годинник.
Не можна показувати свій відчай.
Треба домовитися про відповідну ціну.
Тож мені треба бути дуже спокійним.
Отже, я поволі скидаю рюкзак,
показуючи ідеальні контури з поту від шлейок та на спині.
Він пропонує мені води, та я одразу ж відмовляюся.
Незважаючи на те, що мої губи прилипли до зубів.
Я кажу: «Вітаю. Я хочу продати прекрасний годинник.
Я нікуди не поспішаю.
Він у мене багато років.
І я жодного разу його не вдягав, тож він в ідеальному стані».
Він каже: «Цей годинник у вас багато років?»
Я відповідаю: «Так і є».
Він питає: «То чому ви його не носите?»
Я кажу: «Я охоче б його носив.
Проте, бачите, я ношу персні
із жовтого й білого золота.
А як нам обом відомо,
різні метали не варто поєднувати».
Той тип відкриває коробку з годинником, заглядає до неї, дивиться на картку,
на якій чувак із крамниці щось писав пером.
Він дивиться на картку. Дивиться на мене. Дивиться на картку.
Він каже: «Цей годинник у вас багато років?»
Я такий: «Ага».
Він каже: «Тут сьогоднішня дата».
І я кажу: «Усе правильно».
І я подивився на нього
з усім шармом і харизмою, що залишилися в моєму нашпигованому наркотиками тілі,
сподіваючись якимсь чином викривити логіку,
щоб поєднати ці два факти.
Цей годинник у мене багато років.
І тут сьогоднішня дата.
У цю мить він усвідомлює, що має перевагу в переговорах.
Я купив той годинник за $12 000.
Поки ви не втратили терпець,
будь ласка, не забувайте, що ціна годинників падає
одразу ж за порогом крамниці.
Я купив годинник за $12 000.
Він каже: «П'ять тисяч». Я кажу: «Ні».
Він такий: «Шість тисяч». Я кажу: «Так».
Я розумію ваш осуд.
Ви, мабуть, вважаєте мене дурнем.
Що ж, скажу вам таке.
Назвіть мені кращий спосіб
заробити $6 000
за п'ять хвилин,
витрачаючи тільки $12 000.
І...
Поки ви перетравлюєте цю нестерпну,
жахливу історію про марнотратство,
пам'ятайте,
що цю історію я ще хотів розповісти.
Дивно бути наркоманом, який лікується.
І наркоманом бути було дивно, та тоді я хоч був під наркотиками.
Іноді це чудернацьке відчуття. Типу, у мене все чудово.
Та коли я сам, я з людиною, яка намагалась мене вбити.
Іноді я проходжу повз дзеркало і думаю: «Знову цей клятий тип. Боже».
Іноді це якось моторошно.
Але це також і приємно.
Іноді це дає мені якусь дивну впевненість.
Бо я переймався тим, що всі про мене думають,
дуже. Це все, що мене хвилювало.
Думка інших людей про мене - це єдине, чим я переймався.
І більше не переймаюся.
І це тому, що я можу щиро сказати: що хтось може мені заподіяти,
що було б гіршим, ніж те, що заподіяв би собі я?
Що, хочете бойкотувати Джона Малейні?
Та я його вб'ю.
Я ледь не зробив цього.
Я був у музеї в Детройті зі своїм сином.
Я віз його у візочку крізь великий зал
з усіма тими муралами Дієґо Рівери.
І я пояснював своєму сину, Малкольму, якому тоді було місяців дев'ять,
що Дієґо Рівера був генієм, але комуністом.
А Малкольм просто слав повітряні поцілунки неживим предметам
і корчив міни, какаючи в підгузок.
Тоді я вперше вийшов із ним і перевдягав його в громадському місці сам.
Отже, я підійшов до екскурсоводки й запитав:
«Тут десь можна перевдягнути малюка?»
Вона каже: «Так, у чоловічій вбиральні».
Я кажу: «Гаразд». І везу його до чоловічої вбиральні.
Я заходжу туди й дивлюся на стіну.
«Привіт, друже».
Тепер моє життя набагато, набагато краще.
Але, якщо мені колись знадобиться нагадування...
Дуже вам дякую.
...про те, наскільки все було погано,
на щастя, я маю ось це.
Це інтерв'ю, яке я дав журналу GQ
і яке я зовсім не пам'ятаю.
Ви колись мали розмову під наркотиками, а наступного дня не пам'ятали її?
Чи було це інтерв'ю дуже довгим?
Я дав його 15 грудня 2020 року.
Втручання мені влаштували 18 грудня.
Тож недобре, що це трапилось раніше.
Думаю, усе було так. Мені зателефонував репортер і сказав:
«Вітаю, я хотів би взяти у вас інтерв'ю». І я вжив велику дозу кокаїну.
І не знаю, чи ви знаєте, як він працює,
та це чудові новини.
Тож хочу поділитися кількома ключовими моментами інтерв'ю,
про яке нічого не пам'ятаю.
Почну з рядка у вступі, де написано:
«GQ зателефонувало комікові, щоб провести розмову на широку тематику».
Перше запитання: «GQ: Як ви сьогодні?»
«Малейні: я пройшов повз, як мені здається,
найбільш заселений привидами будинок у Нью-Йорку».
«GQ: Ой!
І де ж він?»
«Малейні: це крамниця з пилососами,
вона на 14-ій вулиці, між п'ятою й шостою, раніше там був пансіонат.
Ой леле. Вочевидь, там аж кишить привидами.
Як у фільмі "Полтергейст"».
«GQ: Гаразд.
У вас пішов мороз по спині чи було неприємне відчуття?»
«Малейні: Неприємне відчуття зникло.
Думаю, коли я вперше пройшов повз, то знав, що це за місце.
Тож, може, неприємне відчуття було фальшивим».
Що?
Що він хотів цим сказати?
До речі, вони мають редакторів. Могли б і допомогти мені.
«Думаю, коли я вперше пройшов повз, то знав, що це за місце.
Тож, може, неприємне відчуття було фальшивим.
Хоча колись я проходив повз будинок із привидами в Лос-Анджелесі,
і не знав, що там привиди.
Я просто подумав: "Що це за будинок?"
А тоді я поступово відчув: "Ні, не подобається він мені.
Піду-но я геть звідси зі своїм собакою".
А тоді я дізнався, що його називають "Дім убивств Лос-Феліс".
Потім я дізнався про його жахливу історію.
Так, то був єдиний раз, коли гнітюче відчуття,
наче раптом поруч з'явилися примари й упирі,
як виявилося, не підвело мене».
Ні.
Протягом цього потоку мені не ставили інших запитань.
Це я досі відповідаю на запитання:
«Що ви сьогодні робили?»
Також мені до біса подобається, що я вжив слово «упирі».
Коли ще можна його сказати?
Наступне запитання: «GQ.
Хочу порозмовляти з вами про те, як минув ваш рік із перспективи творчості.
Бо приблизно в цей час минулого року
ви знімалися в шоу The Sack Lunch Bunch,
що, мабуть, було чи не найризикованішим кроком, який виявився недаремним.
Що вплинуло на ваш творчий процес цього року?»
«Малейні: Якщо ви почули, як упала ложка,
це тому, що я їм фруктові пластівці».
Феноменально.
Феноменальна відповідь
на будь-яке запитання в житті.
Завжди помічайте й називайте кожен звук у кімнаті.
Ви зовсім не звучатимете, як параноїк.
Наступне запитання.
«Журнал GQ: Ваш виступ на "Вечорі із Сетом Маєрсом" змусив мене задуматися,
чи не хотіли б ви створити власне токшоу?»
«Малейні: Гаразд. Отже...
Одного разу я мав дві ідеї щодо токшоу».
Зупинімося на мить і насолодімося цим реченням.
«Одного разу я мав дві ідеї щодо токшоу».
«І під "ідеями" я мав на увазі, що обдумував їх наодинці в своїй кімнаті.
Одна ідея - це просто брати інтерв'ю в людей, які роблять те, що мені цікаво.
Тобто я не спостерігатиму за їхньою роботою на місці.
Ні, усе відбувалося б у залі для токшоу.
Вони приходили б туди. Там були б музиканти й таке інше».
Гаразд, зупинімося на цьому.
Отже, повторюю.
«Одного разу я мав дві ідеї щодо токшоу.
І перша з них - це токшоу».
«Інша ідея - це створити шоу, присвячене виключно людям похилого віку.
Чого я, звісно, зараз не робитиму, бо це ризиковано.
Та я подумав, що було б чудово розмовляти зі старшими людьми,
особливо якщо вони не проти
поговорити про те, що їхнє життя добігає кінця».
Наступне запитання.
«GQ: Щодо телебачення,
ви запустили серіал, який не став популярним, та це було дуже давно.
Ми живемо в епоху, коли мережі й потокові сервіси,
здавалося б, дають більше простору для створення різноманітних передач.
Враховуючи це, чи спробували б ви ще раз?»
«Малейні: Ви маєте на увазі багатокамерний ситком із живими глядачами,
як я це робив раніше?»
«GQ: Ні.
Не зовсім».
«Малейні: Я б створив таке саме шоу,
змінив би тільки глядачів».
А ось як усе завершується.
«GQ: Думаю, із цієї розмови ми зрозуміли,
що у вашій голові витає безліч ідей,
які вам точно варто втілити».
«Малейні: Я буду в захваті, якщо саме такий висновок зроблять читачі».
«GQ: Добре.
Не буду вас затримувати.
Не хочу більше відволікати вас від фруктових пластівців».
«Малейні: Що ви таке кажете?
Вони вже давно в минулому».
Добраніч, Бостоне. Дуже, дуже вам дякую.
ДЯКУЮ
ВИ ВРЯТУВАЛИ МЕНІ ЖИТТЯ
Переклад субтитрів: Яна Філоненко, Анастасія Хома