Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PODLE ROMÁNU JANA BRZECHWY „AKADEMIE PANA KAŇKY“
RAHDAR ŘÍŠE VLKŮ
Můj pane,
našla jsem toho vraha,
kvůli kterému naše rodina tolik trpěla.
Před mnoha lety na sebe vzal podobu ptáka
a ukryl se v pohádce o Akademii pana Klekse.
Dostaneme ho, můj pane.
A náležitě ho potrestáme.
Nikdo už nám nikdy nebude stát v cestě.
NEW YORK POLSKÁ ČTVRŤ
Uhni, kluku!
Jsem Ada Nehůdka.
Tlusťochu.
No tak, chlape, uhni.
Jdem na to.
Ahoj, tati.
Dneska mi je 12.
Ukážu ti, co mám nejradši.
Nejradši… mám dobrý plán.
MÁMA NEUVĚŘÍŠ, CO MÁM!
To teda.
Dnešek mám naplánovaný perfektně.
Sladkosti jím jenom jednou za rok…
ať nedostanu cukrovku před čtyřicítkou.
Teď zkontroluju kamarády.
Nevědí, že já vím, že přijdou na moji oslavu.
Uvidíme se pak!
A nakonec místo, kde bereme sílu. Na moje narozky jsme sem chodili.
Tady jsi mě naučil všechno, co umíš.
Já se neuměla soustředit.
V hlavě mi skákaly opice.
UKRAJINA STEP
Zůstaň.
Vrátí se.
Vždycky se vrátíme.
MEXIKO PARAÍSO
Olé!
JAPONSKO KÓBE
BRAZÍLIE SÃO PAULO
Do práce!
POLSKO KATOVICE
Mluvím s paní Dylewskou z městské architektury.
Proč se na obytné budovy instalují kovové hroty odpuzující ptáky?
Protože holubí trus může poškodit venkovní zdi.
Nikdy to nezahraju správně.
Vážně? Viděla jste někdy ptáka,
jehož trus poškodil venkovní zdi?
Musel by vážit padesát kilo.
Zapracuju na přistání.
A pak řekne: „Nevím, v Paříži jsem nikdy nebyla.“
Kiko, z milionů dětí vybrali právě tebe.
Pan Kleks
v tobě viděl velký potenciál a vášeň.
Rozvineš svůj potenciál mezi nejnadanějšími dětmi světa.
Sbal si věci.
Jdeme, amigo!
Hej! To je hustý, kámo!
- Hustý. - Hustý!
Jo! Ptáci, do toho!
Svět patří ptákům!
Všechno jde podle plánu. Všichni zakřičí: „Překvapení!“
A já budu překva…
- Ahoj, Ado. - Ahoj.
Děkuju.
Promiňte, pane sousede, pes zase blokuje vchod.
Všechno nejlepší, Ado.
Doufám, že se ti dárek bude líbit.
Super.
Co to je?
Jednou tě to naučím.
Děkuju vám.
- Nashledanou. - Ahoj.
Haló?
Jsem tu. Můžete vylézt.
Kde jste?
NEHŮDKA USMÍŘIL ZNESVÁŘENÉ STRANY
AKADEMIE PANA KLEKSE
NEHŮDKA UŽ JE 6 LET NEZVĚSTNÝ
- Neuvěříš, co se stalo. - Já to vím.
Spojila jsem se s ekvádorským diplomatem.
Našel stopu v Guatemale.
- Ado… - Už ho nehledej, mami!
Ado…
- Zapomněla jsem na narozeniny, promiň. - Stačilo jen dodržet plán.
Táta tu není, mami.
Ale já jo.
Vynahradím ti to, slibuju.
Slibuju.
No tak…
To je barbarství!
No jasně.
Konec prohlídky.
Princ Matouš.
Na králův rozkaz tě beru do říše vlků.
Čeká tě vlčí soud.
Ustup, ženská.
Připrav se na smrt.
Jsem… normální chlap, žádnej pták.
Co se tu děje?
Dámo?
Potřebujeme posily!
Vidíš, co se děje, tati?
Ať jsi kdekoli…
Snad si to video jednou pustíš.
A vrátíš se.
Nech si ho u postele, taky budu u svojí jedno mít.
Uvidím v něm tvoje sny.
Když budeš mít zlý sen,
já zrcátko otřu a noční můry zmizí.
Ukáže ti cestu.
Zachraň svět, tati. O všechno se postarám.
Mám to naplánovaný.
Kdo mi vymaže noční můry teď?
Tohle v plánu nebylo.
Haló, promiňte!
Promiňte, señoro. Haló!
Otevřeš okno?
Haló?
Dovolíš, můžu si zajít na záchod?
Co ty jsi zač?
Co je nejhorší na tom být pták?
Odskočit si.
Lidi to mají snadný. Jdeš na záchod.
Ale my ptáci to máme těžký.
Ani nevíme, kdy…
Představ si to. Mluvím s holubičkou.
Vrkáme si a najednou…
Přesně!
Úplná hrůza. To teda.
Omlouvám se!
Haló!
Promiň, ani jsem se nepředstavil.
Jmenuju se Matouš a jsem pták.
Pták?
Aha.
Tímto tě zvu
na Akademii pana Klekse.
Přišel tvůj čas, Ado.
Bože!
Tři knížky ti dám, když do pohádky vezmeš mě k vám.
Rád bych, ale Akademie je pro děti.
Jestli chceš…
budu ti říkat šéfe, jo?
To můžeš.
Asi blázním.
Musím letět.
Rozumím ti, brácho.
Čeho se bojíš? Akademie je ta nejlepší…
škola v pohádkovém světě.
- Pohádkový svět není. - Stůj!
Jasně, žáků ubývá, protože děti přichází o představivost,
ale Akademie opravdu existuje.
A ty v ní budeš hrát důležitou roli.
Zaprvý, na představivost nevěřím. Zadruhý, školu měnit nebudu.
KOUZLA EXISTUJÍ
Ředitelem je profesor Ambrož Kleks. Je to skvělý učitel a můj přítel.
Taky je to bratr tvého táty.
- Táta nemá bratra. - V tomto světě.
Představivost je na nic. Kdyby ji táta neměl, neodešel by.
Zůstal by se mnou a…
Co je Akademie pana Klekse?
Takže už nemám víc času.
Přišel za tebou pták Matouš?
Jen blázen, co si myslí, že je pták.
Já i tvůj táta jsme na Akademii chodili.
Tam jsme se zamilovali.
Mluvíš teď se mnou, nepíšeš pohádku.
Jsem velká. Řekni mi pravdu.
Ty jsi…
Jsi dcerou velkého mistra Alexe Nehůdky.
Máš v sobě velkou moc a Akademie tě volá.
Všude samí blázni.
Jak mám být normální, když všichni blázní?
Chci mít prostě plán. Už žádný pohádky. Už mi není 11.
Můžeš utíkat před pravdou o sobě a Akademii,
stejně jako utíkáš před psem.
Tím dole.
Cože?
- Co víte o Akademii? - Měla by ses postavit svému osudu.
Žádná Akademie není.
Můj táta nebyl mistr. Byl…
normální táta.
Kdo jste kromě toho, že můj soused? Proč všichni mluví o Aka…
Tvoje moc…
najde na Akademii svou pravou podobu.
Pak vyřešíš záhadu zmizení svého otce.
Táty?
Co si vybereš, Ado?
Svět, který znáš?
Nebo to největší dobrodružství v životě?
Můžu vzít mámu?
Proč sis
vybrala tohle místo?
To je osobní.
Tak jo.
Nevyzvídám.
Funguje to takhle.
Dítě může jít z Akademie do skutečného světa, na jak dlouho chce.
- Stačí říct zaklínadlo. - Zaklínadlo?
Jasně.
Dospělí můžou do skutečného světa na 24 hodin.
Pokud časový limit překročí, zůstanou tu navždy.
Proto s tebou nemůžu, zlato.
Mezi světy nesmíš převážet nebezpečné předměty
a jídlo.
Převoz zvířat…
je přísně zakázán.
Ado Nehůdko.
Je čas vyletět z hnízda.
Pamatuj.
V pohádkách je odpověď.
Připoutej se a opakuj po mně.
Když se nacpu květinami…
Září v květen změní brány.
Kopřivy mě požahaly…
- Smutného mě zanechaly. - Zanechaly.
Shromážděte hordu.
Vosk netaje!
Tati! Máme to!
Když to funguje tady, uděláme to i na Ithace!
Konichiwa, já jsem Kiko.
Nataša, ahoj.
Haló, já mluvím! Tady jsem!
Žáci školy představivosti, přistupte ke mně.
Doušek z babylonské fontány a všichni budete mluvit stejným jazykem.
Tak se napijte.
Dejte si do zobáčků.
Měsíc vplul si nad rybník,
spadl do něj, nešťastník!
Pak se ptali staří mloci:
„Kdo se koupe – o půlnoci?“
Ahoj, jmenuju se Kiko.
Hele, já umím i jiný jazyky.
Rozumím ti. A ty mně?
Já jsem Batar.
Měsíci se stala chybka,
řekl, že je zlatá rybka!
Co řekl stůl lžíci?
Rybář zved se a šel konat, viděl…
Nic, protože stoly nemluví.
Držel rybku ve své dlani
a měl Měsíc ke snídani!
Zita, královna trapných vtipů.
Tak, dáme se do práce.
Vítejte na Akademii pana Klekse!
Ten pták mluví!
Jako člověk to mám pod kontrolou.
Jako pták, no, řekněme,
že to pustím kdekoli.
My zvem vás do pohádky, slon kreslí notám řádky!
A loutky, zprava zleva tu tančí kolem dřeva!
Zde hudba hraje líně,
tak nechte ruce v klíně,
pak o čem zpívá hádej
a písně srdcem skládej…
Na Akademii se ty nejkreativnější nápady
zhmotní jako motýli,
a v téhle podobě vyletí do skutečného světa,
aby všechny inspirovali!
Zde ptáci štěkat mohou, když had se škrábe nohou,
pak dojde ti, kde stojíš!
Když vlastní hlas objevíš!
Co možné je a není, se každou chvílí změní!
Vždy po obědě děti tu rády vzduchem letí!
Tohle je největší sbírka pohádek na světě!
Některé z těch knih jsou jediné výtisky ve vesmíru.
Máš tady vědomosti, moudrosti víc, než dosti!
Tvůj rozum je tvůj dar!
Tak vem si knížek pár!
Když muzika tu hraje, tak napětí hned taje!
Vždy ráno o půl páté se těšte na karate!
Zde stromy mají duši, tak mlč a nastraž uši!
Zde humři píšou básně!
A ptáci pějí krásně.
To snad ne.
To snad ne!
Chytnu tě!
Koráby míjím,
v hlubinách plynu.
Pluji si volně v tom krásném snu.
Ke dnu se spouštím,
a přitom tuším,
že voda přijme i moji duši.
Takhle to půjde.
A takto vznikají bouřkové mraky.
- Viděls to? - Jo.
Jen volnost, žádné meze,
už s námi se to veze,
pan Kleks je hlava chytrá!
Poznáš to. Tím si buď jistá.
Jdeme na to.
Dusil ho přes noc na smetaně,
pak pochutnal si u snídaně.
Bobulka.
Matouš tu bude za raz, dva, tři!
Já jsem tu vrchním ptákem,
tančím a střílím prakem!
Už jídla ke mně jdou si!
A potom všude trousí!
Utahovat si z věcí, který neovlivním.
No tak, nezlob se.
Lidičky! Zachraňte mě!
To je úlet.
Nemůžete ty bobulky nějak rozmnožit, profesore?
Abych byl člověkem napořád?
- No jasně. - Dával bych si je zodpovědně.
Mohl bych přestat.
Co nové děti?
Čeká nás spousta práce.
Teda je čeká.
- Máš oblíbence? - Možná.
Můžete to zjistit sám, profesore. Jít tam, promluvit s nimi a poznat je.
Proč ty triky?
No tak. Víš, že miluju dobrý nástup.
- Týjo! Dvě denní doby najednou. - To jsem ještě neviděl.
Létající ostrovy.
Kámen, nůžky, papír.
Můžu?
Super motýlek.
Motýli jsou hmyz rozšířený po celém světě.
Jsem Ada.
A ty jsi…
Albert.
To jsou pihometry.
Když se narodíme, má každý z nás 50 pih.
Když se dostaneme na nulu,
stanou se z nás dospělí bez představivosti.
Ty nejhorší.
Ale když dosáhneme 100,
navždy z nás budou lidé s obrovskou představivostí.
Tak dělejte, foukejte.
Nebojte se.
Začnou se objevovat čísla.
- 49,5! - 40!
Týjo! Padesát!
Tohle je Octavia.
Multifunkční robot, kterého sestrojil Filip Rakvelle.
Očividně vynikající absolvent Akademie.
Kšá. Dělej, kšá.
Dámy a pánové!
Představuji vám
profesora
Klekse!
Toho chlapa žeru.
To není možný.
Musíme si vážně promluvit.
Anebo ne tak vážně.
- Ještě nevím. - Vidíš?
Tak se vypráví vtipy.
Teorie…
představivosti.
Otevřít učebnice na straně 12.
Nemáte učebnice,
protože na toto téma nikdo učebnici nenapsal.
Mimochodem, co je největší zaklínadlo na světě?
Abrakadabra?
- Vím! - Já vím, že víš.
- Hokus pokus? - Já vím!
- Expecto Patronum? - Já to vím!
Super. Neptám se tě, protože vím, že to víš.
Já vím, že to vím.
Největší kouzlo na světě je…
co kdyby?
Já to vím.
Kdykoli si říkáme: „Co kdyby?“, dějí se zázraky.
Stáváme se tvůrci, autory pohádek.
Ty jsi určitě Ada Nehůdka, dcera Anny a Alexe, že ano?
Pověz mi, Ado,
co kdyby měl Kleks tři ruce?
- Nebo co kdyby z Matouše byly… - Už ne!
Hodiny?
Co kdyby tu nebyl strop?
A když představivost není?
To se ptám já, Ada Nehůdka.
Jak „představivost není“? Každý má představivost.
Zkus to znova.
Něco si představ.
Zavři oči.
Představ si, co tě napadne.
Fíha, to je něco.
Není špatné představit si něco špatného.
Pohlaďte se po hlavičkách. Jste šikulky.
A ty jsi lhářka.
Máš představivost. Jinak by se tu ta potvora neobjevila.
Je čas na baštu!
Co tě klove?
Cože?
Co tě žere?
Proč mám tak málo pih?
- To už jsem dospělá? - Skoro.
Dětství ztrácíme kvůli smutným událostem.
Přicházíme o představivost.
Táta je pryč.
Máma na mě zapomíná.
Stejně… k čemu je představivost?
Potřebujeme ji.
Stačí ji…
nakopnout.
Ale to nejde.
Já potřebuju mít plán.
Navíc mě pan Kleks nemá rád.
Udělal mu táta něco?
Zlobí se kvůli něčemu?
Pan Kleks…
mi dává jeden plod z měňavčího keře denně.
Když ho sním, je ze mě skoro člověk.
Ale po pár hodinách…
se stane tohle.
Proto si musím dát víc.
Nemáš jíst jeden plod denně?
Oficiálně ano.
Jako pták jsi taky fajn.
Končím.
Co s tímhle?
- Dej to do myčky. - Tady je myčka?
I sušička.
Strýček…
Budeme začínat.
Lekce maskování.
Konec lekce maskování.
Lekce harmonie.
Harmonie. Bez harmonie nemůžete tvořit.
Bez harmonie nemůžete vynalézat.
S harmonií jde všechno lépe.
Není-liž pravda, Ado Nehůdko?
Postavte se.
Sedněte si.
Postavte se.
Tak dobrá. Zavřete oči.
Dýchání nám pomůže.
A raz…
Soustřeďte se na vzduch, který vdechujete.
A dva…
Vnímejte ho.
Tři…
Teď si všichni vybavte něco hezkého.
Něco důležitého.
Významného.
To mě podrž.
Sundejte mě!
To není legrace.
Není to legrace.
Tohle jsem nečekal.
To nic, Kiko.
Jsem dcera Alexe Nehůdky.
Tak jo, Ado. Můžeme.
Tři, dva, jedna…
- Víc! - Ado!
- Ado… - Jen si tak hrajeme.
Já vím. Ale to nebylo v plánu.
Schopnosti můžete používat jenom pod dohledem
a s dovolením profesora Klekse.
Porušení se tre…
Trestá.
Vnikla jsi do Akademie bez souhlasu.
To mě podrž.
- Doslova spadla z nebe. - Je víc vlk, nebo člověk?
- Říkáme jí Páreček. - Možná je upír?
Upíři na slunci shoří.
- Může zůstat? - Nemá očkovací průkaz.
Páreček…
Může tu zůstat.
Jo!
Co když má blechy?
Jsme připravení.
Co nevidět to bude.
Co budem dělat?
Dezert? Nesmysl.
Hloupost.
Nic důležitého.
Je čas na hodinu ale-eliminace.
Ale-eliminace je odstranění slova „ale“ a nahrazení slovem „takže“.
Jaké máte sny?
Chci umět mluvit se zvířaty, ale ona se mnou mluvit nechtějí.
Chci umět mluvit se zvířaty, takže se je nejdřív naučím pozorovat.
- Naučím se, čeho si mám všímat. Musím… - Ahoj!
- Nejdřív se jim musím naučit naslouchat. - Ahoj!
Co je, doktore?
Ty mi pověz, copak je?
Ptáš se jenom před dětmi.
Chci se stát kouzelníkem, ale nic mi nefunguje.
Chci se stát kouzelníkem,
takže budu trénovat ze všech sil.
Chci být nejlepší hráč ragby v mém městě, ale…
Ale…
Chci být nejlepší hráč ragby, takže začnu hrát.
Hodina rýmiky.
Začneme první větou. Na dálných Bergamutách… Kiko!
- Ty neexistují. - Další!
Na dálných Bergamutách, tam žije kocour v botách!
Výborně! Pozor, další věta.
Pak viděli tam osla…
- A moucha prý ho nesla? - Máme první verš!
Na dálných Bergamutách, tam žije kocour…
Pojďte za mnou!
Pak viděli tam osla a moucha prý ho nesla!
To není možný.
Klid.
Nikam nespěcháme.
- Tam slípka v noci straší… - A zlatá vejce snáší?
- Na dubech rostou jabka… - A vedle běhá babka!
Tam slípka v noci straší a zlatá vejce snáší!
Na dubech rostou jabka a vedle běhá babka…
- Asi odejdu. - Cože?
Nemám na to.
- Tam velryba, co mává… - Si brýle na nos dává!
Všem lososům je líto…
Že vedle zlátne žito!
Tam velryba, co mává, si brýle na nos dává!
Všem lososům je líto, že vedle zlátne žito…
To neříkej. Máš na to.
- Ale… - Ne „ale“, „takže“.
Za mnou!
A vycvičené krysy…
Tam jedí ze dna mísy!
Tam slon si tříbí mysl!
To vážně nemá smysl.
A vycvičené krysy, tam jedí ze dna mísy!
Tam slon si tříbí mysl!
To vážně nemá smysl. Viď?
Posaďte se, prosím!
Jsi tu, musíš mít potenciál.
Jako všechny děti tady.
Chuť a čich sídlí v hlavě, i naše představivost.
Chuť jídla však nevychází ze samotného jídla.
Vychází z barvy.
- Cože? - Tumáte.
No?
Do toho. Jen směle.
Vnímejte barvy. Poslouchejte chuť!
Tý jo!
Přesně tak.
Výborně. To je ono.
Teď vy. Do toho. Víte, co máte dělat.
Znáte pravidla.
Skvěle. Jen tak dál.
To jsou úžasné hodiny!
Teď ty.
Hele! Fíha!
Drazí, máme tu jablko.
Zavři oči. Soustřeď se.
Výborné.
- To jsem udělal? - Skvěle!
Dávejte pozor!
Podívejte se nahoru!
Jak je, doktore?
Dobrou noc, světe.
Tak.
Moc dobře víš, že tohle nesmíš.
„Nejsem pták.
Jsem princ.
Odjakživa jsem miloval cestování.
Často jsem v noci vyklouzl ven do pohádkových lesů,
otec se s tím nikdy nesmířil.
Bál se.
Ted už vím proč.
Neměl jsem na výběr.
Nechtěl jsem.
Bodl mě do břicha drápem ostrým jako dýka.
Doktoři, které povolal otec, mě nedokázali uzdravit.
A pak přišel on.
Doktor Paj-Chi-Wo. Ucítil jsem osvěžující příliv síly.“
Zastřelil jsi vlčího krále.
Vlci jsou strašlivě pomstychtiví.
Proto ti dávám kouzelnou čapku mongolských králů.
Kdybys byl v ohrožení života…
„…čapku nasaď a proměníš se, v jakéhokoli tvora si budeš přát.“
Jakmile nebezpečí pomine, zmáčkni knoflík.
„Opět budeš…“
…sám sebou.
„Vlci vtrhli do paláce a já zjistil, že na darované čapce chybí knoflík.
Možná, kdybych hledal… Ale nemohl jsem čekat.
Čapku jsem nasadil a řekl…“
Chci být ptákem.
Stal jsem se tím,
čím jsem dnes.
Omlouvám se. Byla jsem hrozně zvědavá a…
Píšu tak, že namočím zobák do inkoustu, proto jsou písmena z teček.
Už roky hledám svůj knoflík a doufám, že se stanu člověkem.
Vlci zjistili, kde jsem.
Přijdou si pro mě.
A budou nemilosrdní.
Musíme to říct profesorovi.
Musí mít nějaký plán.
Profesor všechno ví.
Počkat. Tys věděl, že vlci chtějí napadnout Akademii,
a i tak jsi sem přivedl děti?
Možná by ses měl vlkům vzdát a…
- Pak by příběh nebyl celý. - Příběh?
Máš v sobě velkou harmonii,
která může Akademii zachránit.
Ado, ty jsi…
odpověď na všechny otázky.
Ne. S někým si mě pleteš.
Jsme připraveni, můj pane.
Jak se tam dostaneme?
Počkáme na pozvání.
Diego, věnuj se své obloze.
Kiko, rozežeň mraky. Soustřeď se! Je to jen vodní pára.
Profesore, to nejde.
Zkus to znovu. Mraky jsou jako stres.
- Dříve či později zmizí. - Ale mám vtip.
Ale ne!
Pták Matouš něco upustil.
To se ti povedlo.
Akademie tě má ráda.
Profesor strýček.
Ty patřily tvému tátovi.
Co uměl…
Co umí…
dělat můj táta?
On umí…
usmířit lidi, kteří jsou ve při.
Je to velké umění. Umění harmonie a empatie.
Co je to empatie?
Je to schopnost…
porozumět myšlenkám a pocitům jiných bytostí.
Zvláštní moment, kdy mizí „já“
a my si říkáme…
„Co bych cítil být tebou?“
Párečku?
Co o tobě říkají ostatní?
Že smrdím, mám blechy a jsem celkově podezřelá.
Tam chybí empatie.
A co vidíš ty?
Jsi tu sama.
Bez mámy.
Bez táty.
Vím, jak se cítíš.
Někdo si myslí, že budeš zlá, ale srdce máš dobré.
Jsi mezi přáteli. Tvé srdce se neztratí.
A to je empatie.
Nasaď si je.
Přestaň jíst mravence. Jdi za dětmi rozhánět mraky.
Tleskni.
Jak se proměním zpátky?
Proměnit se zpátky!
Znovu tleskni!
Profesore.
To musíte vidět.
- Jsou tu vlci! - V klidu.
Dámy a pánové, ne všichni najednou! V klidu!
Neříkal jsem to?
Děkuju.
Aladine, co se stalo?
- Co se stalo? - Vlci. Všude. Teda… lidi.
Vlčí lidi? Něco takového.
Jsou doslova v každé pohádce kromě Akademie.
Neví, jak se sem dostat?
…přestala psát…
Když jsi přišla na Akademii…
netušil jsem, jak reagovat.
- Protože jsi jako tvůj táta. - Ale proč já?
Proč jsem já odpovědí na všechny ty hrozby a otázky?
Protože tak se to v pohádce píše.
- Ale… - Ne „ale“.
„Takže.“
Takže co se tam píše?
Už mám dost tajemství. Pohádkové postavy byly… vyděšené.
- Někdy něco musí skončit… - Ne. Nic nemusí skončit.
Tumáš. Páreček nese kakao.
- Jsi spíš člověk, nebo koloušek? - To nevím.
A ty jsi spíš člověk, nebo vlček?
Přineste víc dek.
A ještě něco.
Pamatuj, ty i ona můžete být, kým chcete.
Uši, zuby ani parohy nepíšou naši budoucnost za nás.
- Musíme za Párečkem. - Proč?
Chovala se nějak divně.
Šla k Údolí pohádkových dveří.
Nechci jít sama. Půjdeš se mnou?
- Z toho se vlci nedostanou. - Nechytíme se my?
- Do vlčích pastí se chytí jen vlci. - Jak to pasti vědí?
Alberte! Pojď!
Ahoj. Nevidělas malou chlupatou holčičku?
Ne.
Ale viděla jsem tucet nebo víc…
vlků.
Nechcete si kousnout?
Já bych to nejedla.
Nevidělas rozkošně chlupatou holčičku?
Ne.
A vy bílého králíka?
Zrovna vběhl tam.
Jdeme.
- Ty nezmrzneš? - Ne.
Ještě mám pár zápalek.
Alberte.
Ty malá zrádkyně.
Princi, je čas.
Alberte.
Alberte!
Tohle je můj pokoj, protože jsou tu moje věci, moje tajemství,
nikdo sem nesmí vstupovat.
Kde je princ Matouš?
Co to povídáte? Já vám vůbec nerozumím. Nevím, co říkáte.
Ptám se tě,
kde je princ Matouš?
Nikoho takového neznám.
- Mluv! - Nikdo takový tu nikdy nežil!
Pojďme najít Matouše,
useknout mu hlavu
a vrátit se domů.
Pryč z Akademie!
Mluvím na tebe. Ty zlá vlčice bez představivosti.
Pryč z Akademie!
Ty si svého děda nepamatuješ,
ale já si bratrovu smrt vybavuju dobře.
Chci cítit vůni pomsty, rozumíš?
Chci, aby prostoupila celou Akademií!
Ničemu nerozumím.
Bratři a sestry,
z vlčí krve zrození!
Kdo nás sem přivedl?
Kdo se vplížil na Akademii a otevřel dveře našemu vítězství?
To je naše hrdinka!
Jaká hrdinka? To je Páreček.
Zrádkyně.
Ada Nehůdka ví, kde je Matouš. Najdi ji.
Ado Nehůdko!
Vím, že tu jsi.
Řekni nám, kde je Matouš,
a slibuju, že se ti nic nestane.
Najděte ji.
Není to tvoje?
Vše je ztraceno, viď?
Ne, to není.
- Rozvažte nás, nebo dostaneme vlka. - Nemůžu.
- Mělas to v plánu, že jo? - Ne!
Vzala jsem tě sem. Přesvědčila Klekse, abys zůstala.
- Matouš měl pravdu. - Mně se tu líbí.
- Proto jsi přivedla vlky? - Jsou to mí kamarádi. Z dřívějška.
Viděli, že jsem super. Slyšely jste, jak si mě považovali?
Jak se jich zbavíme?
Nemůžeš se kamarádit s námi a zároveň s vlky.
To je škoda. Myslela jsem, že spolu vyjdete.
Prohledejte každý kout.
Tak to jsi ty.
Otázkou není, jestli nám Matouše vydáš.
Otázkou je, kdy to uděláš.
Jak dlouho se budeš dívat,
jak tví přátelé trpí?
Dost!
Ublížíš jí!
Nech ji být!
Ukončíme ten příběh. Jen neubližujte dětem.
Pryč s ním.
Obyvatelé Akademie a dalších pohádek.
Pryč s vámi!
Zpátky do vašich světů.
A ty, Ado…
Běžel k jezeru.
Alberte.
Alberte!
Nechoď sem.
Stůj.
Zabloudil jsem.
- A když jsem viděl… - Nehýbej se.
Dostanu tě odtamtud.
Uvidíš.
Pomoc!
Chyť se něčeho.
Chyť se břehu. Pádluj. Nebo mi podej ruku.
No tak.
Podej mi ruku.
Alberte!
Byla jsi má jediná kamarádka.
Ne, přestaň mluvit.
Přestaň mluvit, hýbej se. Ať nezmrzneš.
- Díky tobě jsem nebyl podivín. - To neříkej!
Dělej něco.
Zazpívej mi.
Neumím zpívat.
Tu písničku, co sis broukal na Akademii.
Když jsme se poznali.
Prosím, Alberte.
Prosím tě.
Prosím.
V ten smutný den,
kdy stín chce ven,
všechny barvy vezme nám,
tak nechoď pryč a zůstaň stát.
Já nechci tady zůstat sám…
Ano. Výborně, jen vydrž. Někdo si nás všimne.
A v černou noc,
kdy temná moc
nám zkouší radost světa brát,
tak nechoď pryč a zůstaň stát.
Já nechci tady zůstat…
sám.
Koráby míjím,
v hlubinách plynu.
Pluji si volně v tom krásném snu.
Ke dnu se spouštím,
a přitom tuším,
že voda přijme…
Alberte! Ne!
Byl jsi můj nejlepší kamarád.
Proběhnu brány, prohlédnu skrýše!
Hrdiny bájné už spolkl čas!
V pohádkách dávných pravda se píše.
Sny musí žít, jen ty chrání nás…
Ne. Takhle ta pohádka nemůže skončit.
Vezmi mě sebou, do krajů bájných.
Drž mou ruku pevně a spi.
AKADEMIE PANA KLEKSE
„Ada dorazila do Matoušova pokoje.
Uviděla knihu a začala číst.
Zjistila, že pohádka končí přesně v okamžiku,
ve kterém se teď Ada nachází.
To Adu překvapilo.“
Pohádka se pořád píše.
„Najednou Ada uslyšela zlověstný hlas.“
Odejdi z Akademie.
I když jsem tvoje dcera
a mám nějaké schopnosti, Akademii jsem nezachránila.
Nedokázala jsem tu pohádku dopsat.
Kleks se spletl.
Náš soused… Ten doktor taky.
Všichni se spletli.
A já měla pravdu.
V reálném světě fungovat nebudou.
Já vím.
Špatně je vymysleli.
Přišla jsem o přítele. O tátu. O strýčka.
Tak to očividně stálo v pohádce o Akademii.
Nestálo. Ta pohádka ještě nemá konec.
Chtěla jsem ji dopsat, ale nešlo to. Nevím, jak použít…
tu věc.
Pohádka nevzniká, když se píše.
Vzniká dřív, v hlavě autora.
Už žádné filozofie, prosím. Potřebuju to jednoduše.
Jsem jen holka s plánem, který nevyšel.
Co by na to…
řekl doktor?
Doktor.
Jsem jen sen,
co k ránu se ztrácí.
Návrat do dětských let.
Kdysi život mi byl jen štací.
Kdy zabil Matouš krále vlků?
Před mnoha lety.
Ještě je naděje. V očích jsem mu viděla dobro.
Čích?
Vím, jak naše pohádka skončí.
Tak se musíš vrátit na Akademii a napsat to.
Potřebuju knoflík.
Když překonáš strach,
najdeš odpověď.
Jsem dcera Alexe Nehůdky, mistra harmonie.
Zvláštní moment, kdy mizí „já“.
Když překonáš strach, najdeš odpověď.
Říkáme si: „Co bych cítil být tebou?“
Celý den jen štěká. Nedá se to vydržet.
Doufám, že vyhrajou Mets.
Čí je to pes?
Udělejte něco! Nedá se tu sedět. Pořád štěká!
- Kde mám telefon? - Proč jsi na silnici?
Ber z ruky. Pes to sežere, když to spadne.
Držím dietu…
To je šílenej pes.
Zlobíš se, protože se zlobí na tebe.
Můžeš být můj kamarád, jestli chceš.
Knoflík.
Ahoj, Diego.
Tady Ada.
Ahoj, Ado! Jak se máš?
„Diego dal vědět ostatním studentům.
Skupina přátel se rozhodla vrátit
a zachránit Akademii.“
BLÍŽÍ SE KONEC
Napíšu vlastní pohádku.
Už nečtu.
Nedělej to, Ado.
Nikdo se nerodí zlý.
To z nás dělají okolnosti a naše rozhodnutí.
Co by dospělí bez nás dělali?
Ado!
Proč jsi to dopustil, strýčku? Věděl jsi, že to přinese tolik utrpení.
Tohle je zajímavá myšlenka. Jedna věc je vědět, ale život…
- Ticho. Teď mluvím já. - Jak…
Umím používat svou moc. Vím, co je empatie.
Moje síla je velký vnitřní klid.
A víš, co mám?
- Co? - Knoflík.
- Ale… - Žádné „ale“, jen „takže“.
Takže buď jdeš zachránit Akademii, nebo…
Dobře, přesvědčila jsi mě.
Dostaň mě odsud.
A víš co?
Rozhodl jsem se…
- Můžeš mi říkat strýčku. - To už říkám.
- Ale nezeptala ses, jestli můžeš. - Pomoz mi.
Ne.
Ne násilím.
Mocí.
Pojď se mnou.
Věř mi.
Ne!
Teď ty.
- Co? - Zkus to.
- Ne, nemůžu. - Jsi připravená.
Ne!
Není připravená.
Ne!
To ušlo.
Super. Letěla jsem. To je úplně normální.
Jednou se k tomu vrátím. Třeba to bude můj koníček.
- Profesore! - Pojďte sem.
- Profesore! - Ahoj!
Letěla jsem.
Právě jsem letěla.
Jaký je plán, strýčku?
Profesore strýčku.
Debata a hlasování.
V případě stejného počtu hlasů anebo absence 50 %
či dokonce 25 % členů valné hromady, má rozhodující hlas…
Nechť ti měsíc dodá sílu.
- …s akademickým titulem, tedy já. - Hej!
Oni podvádí.
Teď probereme občerstvení. Kdo si dá koláč?
- Já! - Já!
Nesmrtelné vlky neporazíme.
Když jsou normální, ta čarodějnice je nabije měsícem.
Dobře. Tohle je plán.
Profesor strýček jí vezme prsten.
Diego a Nataša pro jistotu zakryjou měsíc mraky.
Ostatní rozběhnout po Akademii.
Nedovolte vlkům, aby spolu mluvili.
A ty?
A já…
se postarám o krále.
Hej!
Vítejte u nás, troubové!
Bude dobře!
Maličký…
Postarejte se o zbytek. Ona je moje.
Určitě chceš, aby tvou popravu viděli i z poslední řady.
Kdes…
Ty bobulky miluju.
Promiňte! Vtrhla jste na Akademii
a narušila výuku mnoha talentovaných dětí.
Další ptáček.
Přeci jen sem přiletěl.
Matouš udělal chybu, ale v sebeobraně.
- Nepřísluší nám ho soudit. - Soudit? Nám stačí poprava.
Zmrzlina bez kafe? Chcete mě zabít?
Zabít? Stačí omráčit.
To mě podrž.
Táta taky myslel, že se holky neumí bít.
Ale víš ty co?
Šeredně se pletl.
Buď rád, že neumím řezání vejpůl.
Znáte tenhle? Jak se říká vlčímu expresu?
Vlkovlak.
To je úkol pro bojovnici.
Ty jsi Ada.
Poslal jsem tě domů, ale…
jsi tu a snažíš se mě zastavit.
A nepřestanu, dokud nepustíš Matouše.
- Zabil mého děda. - A zaplatil za to.
Ve světě vlků…
platí zákon pomsty.
Tak to chceš ty?
Nebo ta čarodějnice?
Vlci okupující Akademii jdou do své pohádky.
Jejich vůdkyně řekla:
„Nic tu pro nás není, vlci. Vracíme se domů.“
Opakuji.
Mí vlčí bratři, odcházíme z Akademie.
Vzhůru na pláž v pohádce o Malé mořské víle.
Idioti, to nemluvím já!
Já jsem tady!
Kabinet nemocných věcí.
Nemáme čas. Pojď.
A co tenhle?
Kdo říká „Oh, oh, oh“?
Kdo?
Santa, co jde pozpátku.
Poznáš tuhle věc? Malý ptáček, velká klec.
Vlci, pozor! Opouštíme Akademii.
Matouš?
To je šéfová. Měj se, holka.
Postarám se o něj.
Zahraju ti přímo od srdce.
Úspěch! Jdeme.
Ty jsi
velmi chytrá.
A ty jsi hrozný.
Neznáš mě.
Kvůli tobě umřel můj přítel.
Jmenoval se Albert.
Utíkal před tvou smečkou.
Tvého přítele je mi líto.
Líto?
Očividně ne dost, abys ušetřil mého přítele Matouše.
V klidu, Ado.
Sestry a bratři z vlčí krve zrození.
Klid. Něco vymyslíme.
Konečně nastala chvíle, na kterou jsme čekali.
- Zabiješ ho a budeš vrah. - Ticho.
Konečně pomstíme křivdu
spáchanou na mém bratrovi!
Jednou přijdou pomstít Matouše. To chceš?
Je zvykem splnit odsouzenci poslední přání.
Ale mám pro tebe špatnou zprávu.
My jsme z jiné pohádky.
Můžeme to zastavit. Vím, co cítíš.
Jak to můžeš vědět?
Dokonči, cos začal!
No tak! Buď ty, nebo on!
Přinutili tě být krutý.
Nemusíš to dělat. Takový ty nejsi.
Přichází pomsta!
Přichází spravedlnost! Zadostiučinění!
Tohle není žádné zadost… něco.
Jen další nesmyslné šílenství, které nikdy neskončí.
Přišel jsi o dědu. Matouš přišel o rodiče i svůj život.
Já nemám tátu a Albert kvůli ní umřel.
Chceš, aby to pokračovalo?
Nech Matouše vrátit se do své podoby.
Ať se mu před smrtí splní přání.
Jak?
Rozvaž mě, prosím.
Princi!
Z cesty!
Řekni to, princi.
Chci být zase sám sebou.
Myslel jsem…
že mám celý život před sebou.
On už zaplatil.
Celý život se schovával v cizím těle.
Jste zaslepení pomstou.
Ale to necítíte vy.
Cítí to ona.
Oči i srdce máte plné zášti.
Ale takoví vy nejste.
Proč spolu bojujeme?
Proč nemůžeme být děti?
Vymýšlet pohádky, mít představivost, myslí rozhánět mraky?
Jen my můžeme zastavit zbytečnou válku.
Můžeme být sami sebou.
Můžeme být děti.
Bratři a sestry!
Ničí smrt nezaplní prázdnotu
vytvořenou smrtí někoho jiného!
Jdeme domů!
Za mého bratra!
Propusťte je.
Kdybys potřebovala mou pomoc,
zmáčkni ho a řekni mé jméno.
Můžeš zůstat.
Nejsi žádný zloduch.
Jak se jmenuješ?
Vincent.
Král z vlčí krve zrozený.
To mě podrž.
Celer pokrč.
To beru.
A co teď?
Vrátíte se domů…
Já obnovím Akademii a pak…
A pak?
Víš…
Dokázala jsi to, co tvůj táta.
Ukončila jsi utrpení a válku.
Zachránila nevinné.
Alex by byl pyšný.
Mám tě ráda, profesore strýčku.
Ahoj, tati. Dnes mám 13. narozeniny.
V plánu na dnešek nemám nic. Co má být, bude.
Pohádky jsou nejlepší, když neznáme konec.
Překvapení!
VŠECHNO NEJLEPŠÍ, ADO
Hodně štěstí, zdraví.
Otevřu.
Alberte?
Ado…
Já…
AKADEMIE PANA KLEKSE
Překlad titulků: Zuzana Stifterová