Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- מבוסס על הספר "האקדמיה של מר קלקס"‬ ‫מאת יאן בז'כווה -‬
‫- ראדר – ממלכת הזאבועים -‬
‫הוד מעלתו,‬
‫מצאתי את הרוצח‬
‫שהסב למשפחתנו סבל רב כל כך.‬
‫לפני שנים רבות, הוא לבש צורה של ציפור‬
‫ומסתתר מאז באגדה "האקדמיה של מר קלקס".‬
‫אנחנו נתפוס אותו, הוד מעלתו.‬
‫ונעניש אותו כראוי.‬
‫איש לא יעמוד עוד בדרכנו לעולם.‬
‫- ניו יורק – פולין הקטנה (ברוקלין) -‬
‫עוף לי מהדרך, ילד!‬
‫קוראים לי אדה הופכין.‬
‫חתיכת שמן.‬
‫נו, אחי. סע כבר.‬
‫קדימה, נתחיל.‬
‫היי, אבא.‬
‫- אימא: מתי תגיעי הביתה? -‬
‫אני בת 12 היום. בוא אראה לך‬ ‫מה אני הכי אוהבת.‬
‫מה שאני הכי אוהבת…‬
‫זו תוכנית טובה.‬
‫- לא תאמיני מה השגתי בשבילך! -‬
‫אני אומרת לך.‬
‫תכננתי את היום בצורה מושלמת.‬
‫אני מרשה לעצמי לאכול ממתקים רק פעם בשנה…‬
‫כדי לא לחטוף סוכרת לפני גיל 40.‬
‫עכשיו אברר מה שלום החברים שלי.‬
‫הם לא יודעים שאני יודעת‬ ‫שהם באים למסיבת ההפתעה שלי.‬
‫נתראה אחר כך.‬
‫ולבסוף, ביקור במקום הכוח שלנו.‬ ‫היינו באים הנה כל שנה ביום ההולדת שלי.‬
‫כאן לימדת אותי הכול.‬
‫אף פעם לא הצלחתי להתרכז.‬
‫כאילו קופים היו קופצים לי בראש.‬
‫- ערבות אוקראינה -‬
‫אל תעוף.‬
‫הוא יחזור.‬
‫אנחנו תמיד חוזרים.‬
‫- מקסיקו -‬
‫- קובה, יפן -‬
‫- סאו פאולו, ברזיל -‬
‫לעבודה.‬
‫- קטוביץ', פולין -‬
‫אני מדברת עם גב' דילבסקה‬ ‫מהמחלקה לתכנון עירוני.‬
‫למה מתקינים בשכונות מגורים‬ ‫יתדות מתכת שמרחיקות ציפורים?‬
‫כי לשלשת יונים‬ ‫עלולה לגרום נזק לקירות החיצוניים.‬
‫לעולם לא אעשה זאת כמו שצריך.‬
‫באמת? ראית פעם ציפור שהלשלשת שלה‬ ‫מסוגלת לפגוע בקירות חיצוניים?‬
‫היא תצטרך לשקול 50 קילו.‬
‫אני צריך לעבוד על הנחיתה שלי.‬
‫ואז היא אומרת,‬ ‫"לא יודעת, אף פעם לא הייתי בפריז".‬
‫קיקו, נבחרת מתוך מיליונים.‬
‫מר קלקס‬
‫ראה בך פוטנציאל ותשוקה גדולים.‬
‫את תפרחי בין הילדים הכי מוכשרים בעולם.‬
‫לכי לארוז.‬
‫קדימה, ידידתי!‬
‫היי! זה מגניב, בנאדם!‬
‫זה מגניב.‬ ‫-מגניב!‬
‫היי! אחלה, ציפור!‬
‫זה עולם הציפורים!‬
‫הכול מתנהל כמתוכנן.‬ ‫אני אכנס וכולם יצעקו, "הפתעה!"‬
‫אני אהיה מופ…‬
‫שלום, אדה.‬ ‫-שלום.‬
‫תודה.‬
‫סליחה, הכלב שוב חוסם את הכניסה.‬
‫יום הולדת שמח, אדה.‬
‫אני מקווה שהמתנה תמצא חן בעינייך.‬
‫מה זה?‬
‫יום אחד אסביר לך.‬
‫תודה.‬
‫ביי.‬ ‫-ביי.‬
‫שלום.‬
‫הגעתי. אתם יכולים לצאת.‬
‫איפה אתם?‬
‫- הופכין מפייס בין צדדים במחלוקת -‬
‫- האקדמיה של מר קלקס -‬
‫- עברו שש שנים מאז נעלם -‬
‫נחשי מה?‬ ‫-אני יודעת.‬
‫יצרתי קשר עם דיפלומט מאקוודור.‬
‫הוא מצא עקבות בגואטמלה.‬
‫אדה…‬ ‫-תפסיקי כבר לחפש אותו, אימא!‬
‫אדה…‬
‫שכחתי את יום ההולדת שלך, סליחה.‬ ‫-היית צריכה בסך הכול לפעול לפי התוכנית.‬
‫אבא איננו, אימא.‬
‫אבל אני עדיין כאן.‬
‫אפצה אותך, אני נשבעת.‬
‫מבטיחה.‬
‫תקשיבי…‬
‫- כנפי עוף בהנחה -‬
‫זה ברברי!‬
‫- ציפורי ניו יורק -‬
‫טוב…‬
‫מספיק עם אתרי תיירות.‬
‫הנסיך מתאוס.‬
‫בפקודת המלך, עליך להתייצב בממלכת הזאבועים.‬
‫תישפט בפני בית המשפט לזאבים.‬
‫לכי ממני, אישה.‬
‫תתכונן למות.‬
‫אני סתם… בחור רגיל, אני לא ציפור.‬
‫מה קורה כאן?‬
‫גברתי?‬
‫אנחנו צריכים תגבורת!‬
‫אתה רואה מה קורה, אבא?‬
‫איפה שלא תהיה…‬
‫אני מקווה שתצפה בסרטון שלי יום אחד.‬
‫ותחזור אליי.‬
‫הניחי את זה ליד המיטה שלך,‬ ‫ואני אניח אחד ליד המיטה שלי.‬
‫אראה בו את כל החלומות שלך.‬
‫כשתחלמי חלום רע,‬
‫אשפשף את המראה, והסיוטים שלך ייעלמו.‬
‫זה יראה לך את הדרך.‬
‫לך להציל את העולם, אבא. אני אטפל כאן בכול.‬
‫כבר תכננתי הכול.‬
‫מי ימחק את הסיוטים שלי עכשיו?‬
‫זו לא הייתה התוכנית, אבא.‬
‫הלו, סליחה!‬
‫סליחה, גברתי. הלו!‬
‫תוכלי לפתוח את החלון?‬
‫הלו.‬
‫סליחה, אפשר אולי להשתמש בשירותים?‬
‫מי אתה?‬
‫את יודעת מה הכי מבאס לציפורים?‬
‫להתרוקן.‬
‫לבני אדם זה קל. אתם משתמשים בשירותים.‬
‫אבל בשבילנו, הציפורים, זו בעיה.‬ ‫אנחנו אפילו לא יודעים מתי אנחנו…‬
‫תארי לך. אני מפטפט לי עם איזו ציפורת…‬
‫אנחנו מצייצים לנו ופתאום…‬
‫כן!‬
‫מבאס ברמות! שתדעי לך.‬
‫אני מתנצל!‬
‫הלו.‬
‫סליחה, אפילו לא הצגתי את עצמי.‬
‫שמי מתאוס, ואני ציפור.‬
‫ציפור?‬
‫כן, בטח.‬
‫אני כאן כדי להזמין אותך‬
‫לאקדמיה של מר קלקס.‬
‫הגיעה שעתך, אדה.‬
‫אלוהים!‬
‫שלושה ספרים אתן לך‬ ‫אם תיקח גם אותי לאגדה איתך.‬
‫הייתי שמח, אבל זו אקדמיה לילדים.‬
‫אם אתה רוצה…‬
‫אני יכול לקרוא לך צ'יף, בסדר?‬ ‫-אני מניח שאתה יכול.‬
‫זה מטורף.‬
‫אני חייב לעוף!‬
‫אני מבין אותך, אחי.‬
‫ממה את פוחדת?‬ ‫האקדמיה נחשבת לבית הספר הטוב ביותר…‬
‫בעולם האגדות.‬
‫אין כזה דבר עולם האגדות.‬ ‫-חכי!‬
‫בטח, המספרים יורדים‬ ‫כי לילדים יש פחות דמיון,‬
‫אבל האקדמיה באמת קיימת.‬
‫ויש לך תפקיד חשוב למלא בה.‬
‫ראשית, אני לא מאמינה בדמיון.‬ ‫שנית, אני לא עוברת בית-ספר.‬
‫- הקסם אמיתי -‬
‫עוף מהמכונית!‬ ‫-עוף מהרחוב!‬
‫המנהל הוא פרופסור אמברוז קלקס.‬ ‫מורה נהדר וחבר שלי.‬
‫הוא גם אח של אבא שלך.‬
‫לאבא שלי אין אח.‬ ‫-בעולם הזה.‬
‫דמיון זה דבר דפוק. אלמלא היה לאבא דמיון,‬ ‫הוא לא היה נוסע לצד השני של העולם.‬
‫הוא היה נשאר איתי ו…‬
‫מה זה אקדמיית קלקס?‬
‫חשבתי שיש לי יותר זמן.‬
‫מתאוס הציפור בא אלייך?‬
‫לא ציפור. מטורף שחושב שהוא ציפור.‬
‫אבא שלך ואני למדנו שנינו באקדמיה.‬
‫שם נפגשנו והתאהבנו.‬
‫אימא, את מדברת איתי, לא כותבת סיפור אגדה.‬
‫אני בוגרת. ספרי לי את האמת.‬
‫את…‬
‫את בתו של הרב-אומן אלכסנדר הופכין.‬
‫טמון בך כוח גדול, והאקדמיה קוראת לך.‬
‫אני מוקפת במשוגעים.‬
‫איך אני אמורה להיות נורמלית‬ ‫כשכולם משוגעים?‬
‫אני בסך הכול רוצה תוכנית פעולה.‬ ‫די לאגדות. אני כבר לא בת 11.‬
‫את יכולה להתחמק מהאמת על עצמך ועל האקדמיה,‬
‫בדיוק כפי שאת מתחמקת מהכלב.‬
‫הכלב מלמטה.‬
‫מה?‬
‫מה אתה יודע על האקדמיה?‬ ‫-אני חושב שעלייך להתמודד עם גורלך.‬
‫אבל אין שום אקדמיה.‬
‫אבא לא היה רב-אומן. הוא היה…‬
‫אבא רגיל.‬
‫מי אתה, מלבד השכן שלי?‬ ‫למה כולם מדברים על זה?‬
‫הכוח שלך…‬
‫יתגבש לצורתו הנכונה באקדמיה.‬
‫ואז תוכלי לפתור‬ ‫את תעלומת היעלמותו של אביך.‬
‫אבא?‬
‫במה תבחרי, אדה?‬
‫בעולם שאת מכירה?‬
‫או בהרפתקה של פעם בחיים?‬
‫אימא תוכל לבוא איתי?‬
‫למה בחרת‬
‫דווקא במקום הזה?‬
‫זה אישי.‬
‫בסדר, אני לא רוצה לחטט.‬
‫אז ככה זה עובד.‬
‫בתור ילדה, את יכולה לעבור מהאקדמיה‬ ‫לעולם האמיתי למשך כמה זמן שתרצי.‬
‫עלייך רק לומר את מילות הכישוף.‬ ‫-כישוף…‬
‫כן, בטח.‬
‫מבוגרים יכולים לצאת לעולם האמיתי‬ ‫למשך 24 שעות לכל היותר.‬
‫אם יעברו את מגבלת הזמן,‬ ‫יישארו בעולם האמיתי לנצח.‬
‫לכן לא אוכל לבוא איתך, יקירה.‬
‫בין העולמות אסור להעביר כלים מסוכנים‬
‫ואוכל.‬
‫העברת בעלי חיים…‬
‫אסורה בתכלית האיסור.‬
‫אדה הופכין.‬
‫הגיע הזמן לעזוב את הקן.‬
‫זכרי.‬
‫כל התשובות נמצאות באגדות.‬
‫הדקי את החגורה וחזרי אחריי.‬
‫כשאני אוכל פרחים בכמויות…‬
‫כשאני אוכלת פרחים בכמויות…‬
‫ספטמבר הופך למאי בתוך דקות.‬
‫סרפדים צורבים גורמים לי למעוד…‬
‫ועכשיו אני עצוב מאוד.‬ ‫-עצובה מאוד.‬
‫אספו את העדר.‬
‫הדונג לא נמס!‬
‫אבא! הצלחנו!‬
‫אם זה עובד כאן,‬ ‫בוא ננסה אותו דבר מעל איתקה!‬
‫היי, אני קיקו.‬
‫אני נטשה, שלום.‬
‫שלום, אני מדבר! אני כאן!‬
‫תלמידי בית הספר לדמיון, בבקשה להצטרף אליי.‬
‫לגימה מהמזרקה של בבל‬ ‫תגרום לכולכם לדבר באותה שפה.‬
‫קדימה, שתו.‬
‫תרטיבו את המקור.‬
‫"הלבנה אל האגם‬
‫"ירדה בסוף עוד לילה חם‬
‫"ראו אותה אז הדגים‬
‫"מי זו שם? לא מכירים"…‬
‫היי, קוראים לי קיקו.‬
‫היי, אני מבינה את השפות האחרות.‬ ‫-אני מבין אותך. את מבינה אותי?‬
‫היי, אני באטאר.‬
‫"הלבנה ענתה בשקט‬
‫"דג זהב, בלי שום מחלוקת…"‬
‫מה השולחן אומר לירח?‬
‫"שמע אותה דייג חביב, תפס אותה…"‬
‫כלום, כי שולחנות לא יכולים לדבר.‬
‫"צלה אותה אז על הגריל…‬
‫"איך לא עבד לה התרגיל."‬
‫זיטה, מלכת בדיחות הקרש.‬
‫טוב. בואו נתחיל בעבודה.‬
‫ברוכים הבאים לאקדמיה של מר קלקס!‬
‫הציפור הזאת מדברת!‬
‫כבן-אדם, אני מצליח להתאפק.‬
‫כציפור, בואו נגיד,‬ ‫אני משאיר סימנים בכל מקום.‬
‫"ברוכים הבאים כולם‬ ‫ההיגיון נעלם‬
‫"כאן כבשים יודעות לשיר‬ ‫ורוקדות מחוץ לדיר…"‬
‫"כל היום יש מוזיקה‬
‫"בלי מילים או ריתמיקה‬
‫"הגיטרה תשתלב‬
‫"ונשיר מכל הלב…"‬
‫באקדמיה, הרעיונות הכי יצירתיים‬
‫לובשים צורה של פרפרים,‬
‫וכפרפרים הם עפים אל העולם האמיתי‬
‫כדי לעורר השראה בכולם!‬
‫"כאן הציפורים נובחות‬ ‫כלב מספר בדיחות‬
‫"מרגישים את זה מתחיל?‬
‫"לנו זה נראה רגיל‬
‫"ארץ של אפשרויות‬ ‫בני אדם וגם חיות‬
‫"בונים מטוסי נייר‬ ‫ועפים אל המחר..."‬
‫זהו אוסף האגדות הכי גדול בעולם!‬
‫כמה מהספרים האלה‬ ‫הם העותקים היחידים ביקום.‬
‫"כאן ידע הוא כמו נשק‬ ‫לומדים הכול בחשק‬
‫"חיים בלי היגיון‬
‫"תפעילו ת'דמיון…"‬
‫"הכול אפשרי עכשיו‬ ‫תחקרו את המצב‬
‫"אין מה לבקש רשות‬ ‫קרטה הוא בנגישות…"‬
‫"לעצים יש נשמה‬ ‫פרח שר באדמה‬
‫"דוב נותן בחצוצרה…"‬
‫הציפורים כאן יודעות לדבר.‬
‫אין מצב.‬
‫אין מצב!‬
‫אני אתפוס אתכם!‬
‫"אני שוקע…‬
‫"שם במצולות…‬
‫"אוצרות ופנינים בעומק הים…‬
‫"ואני נסחף במערבולות…‬
‫"רואה עולם שהיה לי, פעם…‬
‫"עולם של קסם, סודות ברוח…"‬
‫כאן זה בסדר.‬
‫וכך מתפתחים ענני סערה.‬
‫ראית את זה?‬ ‫-כן.‬
‫"אין צורך בשליטה או תכנון‬
‫"את תפקידכם תגלו, בלי שינון או אימון‬
‫"השאירו זאת לקלקס, אל חשש…"‬
‫חכי ותראי.‬
‫בואו נתחיל.‬
‫"צלה אותה אז על הגריל‬
‫"איך לא עבד לה התרגיל…"‬
‫הנה, גרגר יער.‬
‫מתאוס יגיע בעוד שלוש, שתיים, אחת!‬
‫"כאן כציפור לשיר אני יכול‬
‫"לקרוא, לנגן ולצאת במחול‬
‫"לעתים גלוי, לעתים מתחבא‬ ‫-אך בכל מקרה, מחרבן הרבה"‬
‫לא יפה לצחוק על דברים שאין לי שליטה עליהם.‬
‫נו באמת, אל תכעס.‬
‫אלוהים! הצילו!‬
‫איזה טריפ.‬
‫אי אפשר איכשהו‬ ‫להרבות את הגרגרים האלה, פרופסור?‬
‫כדי שאוכל להיות בן-אדם במשרה מלאה?‬
‫כן, בטח.‬ ‫-אשתמש בהם באופן אחראי.‬
‫אוכל להפסיק בכל רגע.‬ ‫-מה שלום הילדים החדשים?‬
‫יש לנו הרבה עבודה.‬
‫כלומר, להם יש.‬
‫יש מועדפים?‬ ‫-אולי.‬
‫אבל תוכל לבדוק בעצמך, פרופסור.‬ ‫אתה יכול לגשת לשם, לדבר איתם, לפגוש אותם.‬
‫בשביל מה כל הטריקים?‬
‫נו באמת, אתה יודע שאני אוהב לדפוק כניסה.‬
‫וואו, יש פה בוקר וערב בבת אחת.‬ ‫-בחיים לא ראיתי דבר כזה.‬
‫איים מעופפים.‬
‫אבן, נייר ומספריים,‬ ‫המנצח בין השניים, אחת, שתיים, שלוש!‬
‫אפשר?‬
‫עניבת פרפר מגניבה.‬
‫פרפר הוא חרק עם מחושים ושני זוגות כנפיים. ‬
‫אני אדה.‬
‫ואתה…‬
‫אלברט.‬
‫זהו מודד הנמשים.‬
‫כל אחד מאיתנו נולד עם 50 נמשים.‬
‫כשמגיעים לאפס נמשים, הופכים למבוגרים‬ ‫חסרי דמיון. מהסוג הגרוע ביותר.‬
‫אבל אם מגיעים ל-100 נמשים,‬
‫הופכים לאנשים מלאי דמיון לעד.‬
‫קדימה, תנסו.‬
‫אל תפחדו.‬
‫מייד תראו את הספרות מופיעות.‬
‫ארבעים ותשע וחצי!‬ ‫-ארבעים!‬
‫וואו! חמישים!‬
‫זוהי אוקטביה.‬
‫רובוט רב-תכליתי שיצר פיליפ ראקבל.‬
‫ללא ספק, בוגר אקדמיה יוצא מן הכלל.‬
‫ששש… קדימה, ששש.‬
‫גבירותיי ורבותיי!‬
‫קבלו בבקשה את…‬
‫קלקס!‬
‫הפרופסור.‬
‫אני מת על הבחור הזה.‬
‫אין מצב.‬
‫ועכשיו ברצינות.‬
‫או לא…‬
‫אני עוד לא יודע.‬ ‫-רואה?‬
‫ככה מספרים בדיחות.‬
‫התאוריה…‬
‫של הדמיון.‬
‫פתחו את ספרי הלימוד בעמוד 12.‬
‫אין לכם ספרי לימוד‬
‫כי איש לא כתב ספרי לימוד על זה.‬
‫דרך אגב, מהו הכישוף הכי גדול בעולם?‬
‫אברקדברה?‬
‫אני יודע!‬ ‫-אני יודע שאתה יודע.‬
‫הוקוס פוקוס?‬ ‫-אני יודע!‬
‫אקספקטו פטרונום?‬ ‫-אבל אני יודע!‬
‫יופי. אני לא שואל אותך.‬ ‫אני יודע שאתה יודע.‬
‫אני יודע שאני יודע.‬
‫הכישוף הכי גדול בעולם הוא…‬
‫מה אם?‬
‫ידעתי.‬
‫בכל פעם שאנחנו שואלים את עצמנו,‬ ‫"מה אם?", הקסם קורה.‬
‫אנחנו הופכים ליוצרים, כותבי אגדות.‬
‫את בטח אדה הופכין,‬ ‫הבת של אנה ואלכס, נכון?‬
‫תאמרי לי, אדה, מה אם לקלקס‬
‫יהיו שלוש ידיים?‬
‫מה אם מתאוס יהיה…‬ ‫-אוי, לא שוב!‬
‫שעון?‬
‫מה אם לא תהיה תקרה?‬
‫מה אם למישהו אין דמיון?‬
‫אני שאלתי, אדה הופכין.‬
‫איך זה יכול להיות? לכולם יש דמיון.‬
‫תנסי שוב.‬
‫דמייני כל דבר.‬
‫עצמי עיניים.‬
‫דמייני כל מה שעולה בראשך.‬
‫וואו, מדהים!‬
‫זה לא דבר רע לדמיין משהו רע.‬
‫תני לעצמך ליטוף על זה.‬ ‫כולכם יכולים לתת לעצמכם ליטוף.‬
‫את משקרת.‬
‫יש לך דמיון נהדר.‬ ‫החיה הזאת לא הייתה מופיעה בלעדיו.‬
‫זמן לאכול!‬
‫מה מציק לך?‬
‫סליחה?‬
‫מה אוכל אותך?‬
‫למה יש לי כל כך מעט נמשים?‬
‫זה אומר שאני כבר מבוגרת?‬ ‫-כמעט.‬
‫אנחנו מאבדים את ילדותנו‬ ‫כתוצאה מאירועים עצובים.‬
‫ככה אנחנו מאבדים את הדמיון.‬
‫אבא שלי נעדר.‬
‫אימא שלי כל הזמן שוכחת ממני.‬
‫בכל אופן… מה הטעם בדמיון?‬
‫כולם צריכים דמיון.‬
‫את רק צריכה…‬
‫להתניע אותו.‬
‫אבל אני לא מסוגלת.‬
‫אני צריכה תוכנית לכל דבר.‬
‫חוץ מזה, לא נראה לי שמר קלקס מחבב אותי.‬
‫אבא שלי עשה לו משהו?‬
‫הוא כועס על משהו?‬
‫מר קלקס…‬
‫נותן לי פרי אחד משיח ההתמרה בכל יום.‬
‫כשאני אוכל אותו, אני הופך כמעט אנושי.‬
‫אבל כעבור כמה שעות…‬
‫זה קורה שוב.‬
‫לכן אני צריך לאכול יותר.‬
‫אתה לא אמור לאכול רק אחד ביום?‬
‫רשמית, כן.‬
‫אתה בסדר גם בתור ציפור.‬
‫סיימתי.‬
‫מה עם אלה?‬
‫תכניסי למדיח.‬ ‫-יש מדיח כלים?‬
‫ומכונת כביסה ומייבש.‬
‫דוד…‬
‫זה תכף מתחיל.‬
‫שיעור בהסוואה.‬
‫סוף השיעור.‬
‫שיעור בהרמוניה.‬
‫הרמוניה. אי אפשר ליצור בלי הרמוניה.‬
‫אי אפשר להמציא בלי הרמוניה.‬
‫הכול בא בקלות עם הרמוניה.‬
‫נכון, אדה הופכין?‬
‫עמדו.‬
‫שבו בנוח.‬
‫עמדו.‬
‫טוב. עצמו עיניים.‬
‫נשימה תעזור לנו.‬
‫אחת…‬
‫תתרכזו באוויר שנכנס דרך האף.‬
‫ושתיים…‬
‫תרגישו את זה.‬
‫שלוש…‬
‫עכשיו תנסו להיזכר במשהו נחמד.‬
‫משהו חשוב.‬
‫משמעותי.‬
‫אוי ואבוי לי.‬
‫תוריד אותי!‬
‫זה לא מצחיק.‬
‫לא ציפיתי לזה.‬
‫הכול בסדר, קיקו.‬
‫אני הבת של אלכס הופכין.‬
‫טוב, אדה. אנחנו מוכנים.‬
‫שלוש, שתיים, אחת…‬
‫חזק יותר!‬ ‫-אדה!‬
‫אדה…‬ ‫-אנחנו רק משחקים.‬
‫אני יודע. אבל לא זו הייתה התוכנית.‬
‫השתמשו בכישורים שלכם רק תחת השגחה‬ ‫וברשותו של פרופסור קלקס.‬
‫מי שיעבור על כך…‬
‫ייענש.‬
‫נכנסת לאקדמיה בלי רשותו של פרופסור קלקס.‬
‫אוי ואבוי לי.‬
‫היא ממש נפלה מהשמיים.‬ ‫-היא יותר זאב או בן-אדם?‬
‫קראנו לה סלמי.‬ ‫-אולי היא ערפדית?‬
‫ערפדים נשרפים בשמש.‬
‫מותר לה להישאר?‬ ‫-אנחנו לא יודעים מה מצב החיסון שלה.‬
‫סלמי…‬
‫סלמי יכולה להישאר.‬
‫יש!‬
‫מה אם יש לה פרעושים?‬
‫אנחנו מוכנים.‬
‫בקרוב.‬
‫מה נעשה היום?‬
‫קינוח? שטויות.‬
‫בלבולי מוח.‬
‫שום דבר חשוב.‬
‫הגיע הזמן לשיעור החלפת "אבל"-ים.‬
‫החלפת "אבל"-ים, כלומר,‬ ‫הסרת המילה "אבל" והחלפתה במילה "אז".‬
‫מה החלום שלכם?‬
‫אני רוצה לדבר עם חיות,‬ ‫אבל הן לא רוצות לדבר איתי.‬
‫אני רוצה לדבר עם חיות,‬ ‫אז אלמד קודם להתבונן בהן.‬
‫אלמד למה צריך לשים לב. אני חייבת…‬ ‫-שלום!‬
‫ראשית, עליי ללמוד להקשיב להן.‬ ‫-שלום!‬
‫מה נשמע, דוק?‬
‫למה לא תספר לי מה נשמע אצלך?‬
‫אתה שואל אותי רק כשהילדים בסביבה.‬
‫אני רוצה להיות קוסם,‬ ‫אבל שום דבר לא מצליח לי.‬
‫אני רוצה להיות קוסם,‬
‫אז אתאמן בכל הכוח.‬
‫אני רוצה להיות‬ ‫שחקן הרוגבי הכי טוב בעיר, אבל…‬
‫אבל…‬
‫אני רוצה להיות שחקן הרוגבי הכי טוב,‬ ‫אז אתחיל לשחק.‬
‫שיעור באלתור.‬
‫בואו נתחיל במשפט הראשון.‬ ‫באי של ברגמוטה… קיקו!‬
‫אין אי כזה.‬ ‫-הבא!‬
‫באי של ברגמוטה‬ ‫שם חיה לה ממותה.‬
‫בראבו! שימו לב, המשפט הבא.‬
‫וגם נחש צולע…‬
‫ישן לו על הסלע?‬ ‫-יש לנו בית ראשון!‬
‫"באי של ברגמוטה‬ ‫שם חיה לה ממותה…"‬
‫בואו אחריי!‬
‫"וגם נחש צולע‬ ‫ישן לו על הסלע…"‬
‫אין מצב.‬
‫תירגע.‬
‫אנחנו לא ממהרים.‬
‫וגם חרגול צהבהב.‬ ‫-מטיל ביצים מזהב?‬
‫עץ תות נותן בננה…‬ ‫-במקום קליפה פיג'מה!‬
‫"וגם חרגול צהבהב‬ ‫מטיל ביצים מזהב‬
‫"עץ תות נותן בננה‬ ‫במקום קליפה פיג'מה…"‬
‫אני חושב שכדאי שאעזוב.‬ ‫-מה?‬
‫אני לא בנוי לזה.‬
‫החולד בלי עיניים…‬ ‫-אז הוא שם משקפיים!‬
‫דגיג בשעות השפל…‬
‫שוחה במלח פלפל!‬
‫"החולד בלי עיניים‬ ‫אז הוא שם משקפיים‬
‫"דגיג בשעות השפל‬ ‫שוחה במלח פלפל…"‬
‫אל תגיד ככה. אתה כן בנוי לזה.‬
‫אבל אני לא…‬ ‫-בלי "אבל", רק "אז".‬
‫אחריי!‬
‫ועל ההר יושבת…‬
‫פרה בצבע תכלת!‬
‫כולנו נלך לים!‬
‫האי הזה לא קיים.‬
‫"ועל ההר יושבת‬ ‫פרה בצבע תכלת!‬
‫"כולנו נלך לים!‬
‫"האי הזה לא קיים", נכון?‬
‫שבו, בבקשה!‬
‫התקבלת, אז כנראה יש לך פוטנציאל.‬
‫כמו כל ילד אחר כאן.‬
‫חוש הטעם והריח‬ ‫נמצא בראש שלנו, וכך גם הדמיון שלנו.‬
‫עם זאת, הטעם של האוכל‬ ‫לא מגיע מהאוכל עצמו.‬
‫הוא מגיע מהצבע.‬
‫מה?‬ ‫-בבקשה.‬
‫ובכן?‬
‫קדימה. תהיו אמיצים.‬
‫תרגישו את הצבע. תקשיבו לטעם!‬
‫בדיוק.‬
‫יפה מאוד. זהו זה.‬
‫עכשיו את, קדימה. את יודעת מה לעשות.‬
‫את מכירה את הכללים.‬
‫יפה מאוד. תמשיכו.‬
‫אני מת על השיעורים האלה!‬
‫תורך.‬
‫תראו! וואו!‬
‫יש לנו תפוח.‬
‫עצום עיניים. תתרכז.‬
‫יפה מאוד.‬
‫אני עשיתי את זה?‬ ‫-יפה מאוד!‬
‫שימו לב!‬
‫כולם, להסתכל למעלה!‬
‫מה נשמע, דוק?‬
‫לילה טוב, עולם.‬
‫את יודעת שאסור לך לעשות את זה.‬
‫"אני לא ציפור.‬
‫"אני נסיך.‬
‫"תמיד השתוקקתי לצאת למסעות.‬
‫"תכופות הייתי מתגנב החוצה בלילה לחקור‬ ‫את יערות האגדות, דבר שאבי מעולם לא קיבל.‬
‫"הוא פחד.‬
‫"עכשיו אני יודע למה.‬
‫"לא הייתה לי ברירה.‬
‫"לא התכוונתי.‬
‫"הוא דקר אותי בבטן עם טופר חד כפגיון.‬
‫"הרופאים שאבי זימן לא הצליחו לרפא אותי.‬
‫"ואז הוא הגיע.‬
‫"דוקטור פאי-שי-בו.‬ ‫הרגשתי גל ממריץ של כוח."‬
‫ירית במלך הזאבועים.‬
‫אתה ודאי יודע שהזאבועים‬ ‫הם יצורים נקמניים ביותר.‬
‫לכן אני מעניק לך‬ ‫את הכובע הקסום של בוג חאן.‬
‫אם חייך יהיו בסכנה…‬
‫"חבוש את הכובע, ותוכל‬ ‫להפוך לכל ישות שתחפוץ."‬
‫ברגע שהסכנה תחלוף, פשוט לחץ על הכפתור.‬
‫"ותחזור ל…"‬
‫ותחזור לעצמך.‬
‫"הזאבועים פרצו לארמון.‬ ‫ואז הבנתי שהכפתור נעלם.‬
‫"אולי אם אחפש סביב… אבל לא יכולתי לחכות.‬
‫"חבשתי את הכובע ואמרתי…"‬
‫אני רוצה להיות ציפור.‬
‫הפכתי…‬
‫למה שאני כיום.‬
‫אני מצטערת. הייתי סקרנית מאוד ו…‬
‫אני כותב באמצעות טבילת המקור שלי בדיו,‬ ‫לכן האותיות עשויות נקודות-נקודות.‬
‫אני מחפש את הכפתור שלי כבר שנים,‬ ‫בתקווה לחזור להיות אנושי.‬
‫הזאבועים יודעים איפה אני.‬
‫הם רודפים אחריי.‬
‫והם יהיו חסרי רחמים.‬
‫צריך לספר לפרופסור.‬
‫בטח יש לו תוכנית.‬
‫הפרופסור יודע.‬
‫רגע. ידעת שהזאבועים רוצים לתקוף את האקדמיה‬ ‫ולמרות זאת הבאת אותי ואת שאר הילדים הנה?‬
‫אולי כדאי שתסגיר את עצמך לזאבועים ו…‬
‫ואז הסיפור לא יהיה שלם.‬ ‫-איזה סיפור?‬
‫יש בך הרמוניה נהדרת.‬
‫זה יכול להציל את האקדמיה.‬
‫אדה, את…‬
‫התשובה לכל השאלות שלנו.‬
‫אתה מבלבל ביני למישהי אחרת, כנראה.‬
‫אנחנו מוכנים, הוד מעלתו.‬
‫איך נגיע לשם?‬
‫נחכה להזמנה.‬
‫דיאגו, תטפל באזור שלך בשמיים.‬
‫קיקו, תפזרי את העננים.‬ ‫תתרכזי! אלה רק אדי מים.‬
‫פרופסור, זה לא עובד.‬
‫אל דאגה. נסו שוב. עננים הם כמו לחץ.‬
‫במוקדם או במאוחר הם עוברים.‬ ‫-יש לי בדיחה.‬
‫אוי לא!‬
‫מתאוס הציפור חרבן.‬
‫זאת בדיחה מוצלחת.‬
‫האקדמיה אוהבת אותך.‬
‫הדוד פרופסור.‬
‫זה היה של אבא שלך.‬
‫מה ידע…‬
‫מה עדיין יודע…‬
‫אבא שלי לעשות?‬
‫הוא יודע…‬
‫לפייס בין אנשים שמסוכסכים זה עם זה.‬
‫זו אומנות נפלאה. אומנות ההרמוניה והאמפתיה.‬
‫מה זה אמפתיה?‬
‫זו היכולת…‬
‫להבין את המחשבות והרגשות של יצורים אחרים.‬
‫רגע מיוחד, שבו ה"אני" נעלם‬
‫ואנחנו מתחילים לחשוב…‬
‫"מה הייתי מרגיש במקומך?"‬
‫סלמי?‬
‫מה אחרים אומרים עלייך?‬
‫שאני מסריחה, שיש לי פרעושים,‬ ‫ושאני מעוררת חשד.‬
‫זה חוסר אמפתיה.‬
‫ומה את רואה?‬
‫את כאן לבדך. בלי אימא שלך.‬
‫בלי אבא.‬
‫אני יודעת איך את מרגישה.‬
‫אנשים חושבים שתהפכי למרשעת,‬ ‫אבל יש לך לב טוב.‬
‫את בין חברים. לא תהיי אומללה.‬
‫וזו אמפתיה.‬
‫תלבשי אותן.‬
‫סלמי, די לאכול נמלים.‬ ‫תצטרפי אל הילדים ותפזרי עננים.‬
‫מחאי כפיים.‬
‫איך לחזור לעצמי?‬
‫תמחאי כפיים שוב!‬
‫פרופסור.‬
‫אתה חייב לראות את זה.‬
‫יש כאן זאבים!‬ ‫-תירגעו.‬
‫גבירותיי ורבותיי, לא כולם בבת אחת! תירגעו!‬
‫אמרתי לך!‬
‫תודה.‬
‫אלאדין, מה קרה?‬
‫מה קרה?‬ ‫-זאבים. בכל מקום. כלומר… אנשים.‬
‫אנשי זאב? מסוג כלשהו.‬
‫הם נמצאים בכל אגדה, חוץ מבאקדמיה.‬
‫אולי הם לא יודעים איך להיכנס?‬
‫היא הפסיקה לכתוב…‬
‫כשהגעת לאקדמיה, אני…‬
‫פשוט לא ידעתי איך להגיב.‬
‫כי את בדיוק כמו אבא שלך.‬ ‫-אבל למה אני?‬
‫למה אני התשובה לכל הסכנות והשאלות האלה?‬
‫כי כך כתוב בסיפור האגדה.‬
‫אבל…‬ ‫-לא "אבל".‬
‫"אז."‬
‫אז מה כתוב באגדה?‬
‫היו לי די והותר סודות.‬ ‫הדמויות מהאגדות היו מבועתות.‬
‫לפעמים משהו חייב להסתיים…‬ ‫-לא. כלום לא חייב להסתיים.‬
‫בבקשה. קקאו חם מסלמי.‬
‫את יותר בן-אדם או אייל?‬ ‫-אני לא יודעת.‬
‫את יותר בן-אדם או זאב?‬
‫תביאו עוד שמיכות.‬
‫ועוד משהו.‬
‫תזכרי. גם את וגם היא‬ ‫יכולות להפוך למה שתרצו להיות.‬
‫אוזניים, שיניים, או אפילו קרניים‬ ‫לא מכתיבים את העתיד שלנו.‬
‫חייבים לעקוב אחרי סלמי.‬ ‫-למה?‬
‫היא נראתה לי קצת משונה.‬
‫היא הלכה לעמק דלתות האגדות.‬
‫לא בא לי ללכת לשם לבד. תצטרף?‬
‫שום זאב לא יוכל להיחלץ מזה.‬ ‫-ואם אחד מאיתנו יילכד?‬
‫רק זאבים נלכדים במלכודות זאבים.‬ ‫-איך המלכודות יודעות?‬
‫אלברט! בוא כבר!‬
‫היי, ראית אולי ילדה קטנה ושעירה?‬
‫לא.‬
‫אבל ראיתי תריסר או יותר…‬
‫זאבועים.‬
‫רוצים ביס?‬
‫לא הייתי אוכלת את זה במקומך.‬
‫ראית אולי ילדה קטנה ושעירה להפליא?‬
‫לא.‬
‫ראיתם אולי ארנב לבן?‬
‫הוא פשוט נכנס לשם.‬
‫בוא נלך.‬
‫לא תקפאי מקור?‬ ‫-לא.‬
‫נשארו לי כמה גפרורים.‬
‫אלברט.‬
‫בוגדת קטנה.‬
‫נסיך, הגיע הזמן.‬
‫אלברט.‬
‫אלברט!‬
‫זה החדר שלי כי‬ ‫הוא מלא בחפצים שלי, בסודות שלי,‬
‫ואסור לאיש להיכנס אליו.‬
‫איפה הנסיך מתאוס?‬
‫מה? אני לא מבין. אין לי מושג מה את אומרת?‬
‫אני שואלת אותך,‬
‫איפה הנסיך מתאוס?‬
‫אני לא יודע מי זה.‬
‫דבר!‬ ‫-אף אדם כזה לא גר כאן מעולם!‬
‫בואו נמצא את מתאוס,‬
‫נערוף את ראשו,‬
‫ונחזור הביתה.‬
‫צאו מהאקדמיה!‬
‫דיברתי אלייך, אישה.‬ ‫זאבה רעה וחסרת דמיון שכמותך.‬
‫צאו מהאקדמיה!‬
‫אתה לא זוכר את סבא שלך,‬
‫אבל אני זוכרת היטב את מותו של אחי.‬
‫אני רוצה להריח את ריח הנקמה, הבנת?‬
‫ואני רוצה שכל האקדמיה תהיה ספוגה בצחנתו!‬
‫אני לא מבין כלום.‬
‫אחים ואחיות,‬
‫שנולדו מדם זאבים!‬
‫מי הביא אותנו לכאן?‬
‫מי התגנב אל האקדמיה‬ ‫ופתח את הדלת לניצחון שלנו?‬
‫זו הגיבורה שלנו!‬
‫איזו גיבורה? זו בסך הכול סלמי.‬
‫בוגדת.‬
‫אדה הופכין יודעת‬ ‫איפה מתאוס נמצא. תמצא אותה.‬
‫אדה הופכין!‬
‫אני יודע שאת פה.‬
‫תגלי לנו איפה הנסיך מתאוס,‬
‫ואני מבטיח שלא יאונה לך כל רע.‬
‫תמצא אותה.‬
‫אני חושבת שזה שלך.‬
‫הכול אבוד, נכון?‬
‫לא. לא הכול אבוד.‬
‫שחררי אותנו או שנחטוף זאבת.‬ ‫-לא יכולה.‬
‫תכננת הכול, נכון?‬ ‫-לא!‬
‫הכנסתי אותך הנה.‬ ‫שכנעתי את קלקס לתת לך להישאר.‬
‫הייתי צריכה להקשיב למתאוס.‬ ‫-אבל אני אוהבת להיות כאן.‬
‫בגלל זה הובלת את הזאבועים הנה?‬ ‫-הם חברים שלי. חברים ותיקים יותר.‬
‫הראיתי להם איזו מגניבה אני.‬ ‫שמעת איזה כבוד הם נותנים לי?‬
‫איך נוכל להיפטר מהם?‬
‫את לא יכולה להיות חברה שלנו‬ ‫ושל הזאבועים בו זמנית.‬
‫חבל. חשבתי שתסתדרו ביניכם איכשהו.‬
‫חפשו בכל פינה.‬
‫אם כך, זו את.‬
‫השאלה היא לא אם תסגירי את מתאוס לידינו.‬
‫השאלה היא מתי תעשי את זה.‬
‫כמה זמן תוכלי לצפות‬
‫בחברה שלך סובלת?‬
‫תפסיקי!‬
‫את מכאיבה לה!‬
‫הניחו לה!‬
‫בואו נגמור את הסיפור הזה ודי.‬ ‫רק אל תפגעו בילדים.‬
‫קחו אותו.‬
‫תושבי האקדמיה וסיפורי אגדות אחרים.‬
‫לכו מכאן!‬
‫חזרו לעולם שלכם.‬
‫ואת, אדה…‬
‫הוא רץ לכיוון האגם.‬
‫אלברט!‬
‫אל תתקרבי הנה.‬
‫עצרי.‬
‫הלכתי לאיבוד.‬
‫וכשראיתי ש…‬ ‫-אל תזוז.‬
‫אני אחלץ אותך.‬
‫כן.‬
‫הצילו!‬
‫אחוז במשהו.‬
‫תחזיק מעמד עד לחוף. תחתור.‬ ‫או תן לי את ידך.‬
‫את היד שלך.‬
‫תן לי את היד שלך.‬
‫אלברט!‬
‫את החברה היחידה שלי.‬
‫לא, תפסיק לדבר.‬
‫תפסיק לדבר, תמשיך לזוז. אסור לך לקפוא.‬
‫בזכותך הפסקתי להיות יצור מוזר.‬ ‫-אל תגיד את זה!‬
‫תעשה משהו.‬
‫תשיר לי.‬
‫אני לא יודע לשיר.‬
‫תשיר את השיר שזמזמת באקדמיה.‬
‫כשנפגשנו לראשונה.‬
‫אלברט, בבקשה.‬
‫בבקשה.‬
‫"ביום של קור‬
‫"הכול אפור‬
‫"כבר אין צבעים, הכול אבד‬
‫"תתני לי יד, קראי בשמי,‬
‫"אני לא רוצה להיות לבד…"‬
‫כן. טוב מאוד, תחזיק מעמד.‬ ‫מישהו יראה אותנו בקרוב.‬
‫"לילות קרים‬
‫"בלי כוכבים‬
‫"הפחד כאן שולט לבד‬
‫"תתני לי יד, קראי בשמי,‬
‫"אני לא רוצה להיות…‬
‫"לבד…‬
‫"אני שוקע…‬
‫"שם במצולות‬
‫"אוצרות ופנינים בעומק הים‬
‫"ואני נסחף במערבולות‬
‫"רואה עולם שהיה לי, פעם‬
‫"עולם של קסם…"‬
‫אלברט! לא!‬
‫היית החבר הכי טוב שלי.‬
‫"עולם של קסם, סודות ברוח‬
‫"עולם של סיפורים ואגדות‬
‫"אימא סיפרה שיהיה בטוח…‬
‫"יש רק שמחה ואין עובדות…"‬
‫לא. האגדה הזאת לא יכולה להסתיים ככה.‬
‫"נלך לשם יחדיו מיד‬
‫"וכשאשן…"‬
‫- האקדמיה של מר קלקס -‬
‫"תתני לי יד"‬
‫"אדה הגיעה לחדרו של מתאוס.‬
‫"היא ראתה את הספר והחלה לקרוא.‬
‫"היא שמה לב שהאגדה‬
‫"מסתיימת בדיוק בנקודה שבה היא נמצאת עכשיו.‬
‫"זה הפתיע את אדה.‬
‫האגדה הזאת עדיין נכתבת.‬
‫"פתאום שמעה אדה קול זדוני."‬
‫צאי מהאקדמיה.‬
‫אף על פי שאני הבת שלך ואולי יש בי כוחות,‬
‫לא הצלחתי להציל את האקדמיה.‬
‫לא הצלחתי לכתוב את שארית האגדה.‬
‫קלקס טעה.‬
‫השכן שלנו… הרופא, גם הוא טעה.‬
‫כולם טעו.‬
‫ואני צדקתי כל הזמן.‬
‫הן לא עובדות בעולם האמיתי.‬
‫אני יודעת.‬
‫העיצוב שלהן פשוט גרוע.‬
‫איבדתי את החבר שלי.‬
‫איבדתי את אבא שלי.‬
‫איבדתי את הדוד שלי.‬
‫ברור שזה מה שנכתב בסיפור האגדה על האקדמיה.‬
‫לא, זה לא נכון. האגדה הזאת לא גמורה.‬
‫ניסיתי לכתוב את השאר, אבל לא הצלחתי.‬ ‫לא ידעתי איך להשתמש ב…‬
‫בדבר הזה.‬
‫אגדה לא נוצרת בזמן שהיא נכתבת.‬
‫היא נוצרת לפני כן, בראשו של הסופר.‬
‫די להתפלסף, בבקשה. אני צריכה מילים פשוטות.‬
‫מילים פשוטות.‬
‫אני בסך הכול ילדה עם תוכנית שנכשלה.‬
‫מה יש…‬
‫לרופא להגיד?‬
‫הרופא.‬
‫"היום…‬
‫"אני כבר זיכרון רחוק…‬
‫"ילדות…‬
‫"שנגמרה…‬
‫"כבשתי…‬
‫"כל חלום עם צחוק…‬
‫"שיחקנו…‬
‫"פי עשרה…‬
‫"עולם של מחשבות,‬ ‫מילים וצבעים‬
‫"רגעי אושר ראשונים‬ ‫חלומות על צעצועים…‬
‫"כשעינייך תעצמי היום‬
‫"עמוק בליבך‬
‫"בין ערות לחלום‬
‫"תגלי אותי לפתע סביבך‬
‫"אני האגדה שלך…"‬
‫מתי מתאוס הרג את מלך הזאבועים?‬
‫לפני הרבה שנים.‬
‫עדיין יש סיכוי שזיהיתי טוב לב בעיניים שלו.‬
‫של מי?‬
‫אני יודעת איך האגדה מסתיימת.‬
‫אז את מוכרחה לחזור לאקדמיה ולכתוב אותה.‬
‫אני עדיין צריכה את הכפתור.‬
‫אם תתגברי על הפחד שלך,‬
‫תמצאי את התשובה.‬
‫אני הבת של אלכס הופכין, אומן ההרמוניה.‬
‫יש רגע מיוחד, כשה"אני" נעלם.‬
‫אם תתגברי על הפחד שלך, תמצאי את התשובה.‬
‫אנחנו מתחילים לחשוב,‬ ‫"מה הייתי מרגיש במקומך?"‬
‫כל היום הוא נובח. זה בלתי נסבל.‬
‫הלוואי שהניו-יורק מטס ינצחו.‬
‫של מי הכלב הזה?‬
‫תעשי משהו! אי אפשר לשבת כאן.‬ ‫הוא כל הזמן נובח!‬
‫איפה הטלפון שלי?‬ ‫-למה אתה על הכביש?‬
‫תאכלי מכף ידי.‬ ‫הכלב יאכל את זה אם זה ייפול.‬
‫אני בדיאטה…‬
‫הכלב הזה משוגע.‬
‫אתה כועס על כולם, כי כולם כועסים עליך.‬
‫אתה יכול להיות חבר שלי, אם אתה רוצה.‬
‫הכפתור.‬
‫שלום, דיאגו.‬
‫זאת אדה.‬
‫היי, אדה. מה קורה?‬
‫"דיאגו יצר קשר עם התלמידים האחרים."‬
‫"קבוצת החברים החליטה לחזור‬
‫"ולהציל את האקדמיה."‬
‫אכתוב אגדה משלי.‬
‫לעולם לא אקרא עוד.‬
‫אל תעשי את זה, אדה.‬
‫אף אחד לא נולד רשע.‬
‫הנסיבות וההחלטות שלנו הופכות אותנו לכאלה.‬
‫מה המבוגרים היו עושים בלעדינו?‬
‫אדה!‬
‫למה נתת לזה לקרות, דוד?‬ ‫ידעת שזה יביא כל כך הרבה סבל.‬
‫זאת נקודה מעניינת מאוד.‬ ‫אז אומנם ידעתי, אבל החיים…‬
‫שתוק. אני מדברת.‬ ‫-את לא…‬
‫למדתי להשתמש בכוח שלי.‬ ‫אני יודעת מהי אמפתיה.‬
‫השלווה הפנימית שלי היא הכוח שלי.‬
‫אתה יודע מה עוד יש לי?‬
‫מה?‬ ‫-הכפתור.‬
‫אבל…‬ ‫-בלי "אבל", רק "אז".‬
‫אז או שתבוא איתי להציל את האקדמיה, או…‬
‫בסדר. שכנעת אותי.‬
‫רק תוציאי אותי מכאן.‬
‫ואת יודעת מה?‬
‫החלטתי…‬
‫את יכולה לקרוא לי דוד.‬ ‫-אבל אני כבר עושה את זה.‬
‫כן, אבל לא ביקשת את רשותי.‬ ‫-תעזור לי.‬
‫לא.‬
‫לא בכוח.‬
‫בעוצמה פנימית.‬
‫בואי איתי.‬
‫תסמכי עליי.‬
‫לא!‬
‫עכשיו תורך.‬
‫מה?‬ ‫-תנסי.‬
‫לא, אני לא יכולה.‬ ‫-את מוכנה.‬
‫לא!‬
‫היא לא מוכנה.‬
‫לא!‬
‫לא רע.‬
‫מגניב. עפתי. זה נורמלי לגמרי.‬
‫אעשה את זה שוב יום אחד.‬ ‫אולי כתחביב. אשקיע בזה.‬
‫פרופסור!‬ ‫-בואו הנה.‬
‫פרופסור!‬ ‫-שלום!‬
‫עפתי.‬
‫חוויתי מעוף.‬
‫מה התוכנית, דוד?‬
‫הדוד פרופסור.‬
‫ראשית, דיון והצבעה.‬
‫במקרה של מספר שווה של קולות,‬ ‫או היעדר 50 אחוז או אפילו 25 אחוז‬
‫של חברי האסיפה הכללית, הקול המכריע יהיה…‬
‫מי ייתן והירח יעניק לך כוח.‬
‫…תואר אקדמי, כלומר אני.‬
‫היי!‬
‫הם מרמים.‬
‫צריך לשקול גם את נושא הכיבוד.‬ ‫מי בעד פאי תפוחים?‬
‫אני!‬ ‫-אני!‬
‫אי אפשר להביס זאבועים. הם אלמותיים.‬
‫כשהם נעשים נורמליים,‬ ‫המכשפה מחזקת אותם באור ירח.‬
‫טוב. זו התוכנית.‬
‫הדוד פרופסור. אתה תיקח לה את הטבעת.‬
‫דיאגו ונטשה.‬ ‫אתם תכסו את הירח בעננים, ליתר ביטחון.‬
‫כל השאר, תתפזרו באקדמיה.‬
‫תפרידו בין הזאבועים.‬ ‫אל תיתנו להם לתקשר ביניהם.‬
‫ואת?‬
‫ואני…‬
‫אני אטפל במלך שלהם.‬
‫היי!‬
‫ברוכים הבאים לאגדה שלנו, טמבלים!‬
‫הכול יהיה בסדר!‬
‫ילד…‬
‫תטפלו בשאר. היא שלי.‬
‫אני בטוחה שתרצה שיראו את ההוצאה להורג‬ ‫גם מהשורה האחרונה בקהל.‬
‫איפה…‬
‫אני מת על הגרגרים האלה.‬
‫סליחה! התפרצתם לאקדמיה ושיבשתם את חינוכם‬
‫של הרבה ילדים מוכשרים מאוד.‬
‫עוד ציפור.‬
‫הוא עף לכאן אחרי הכול.‬
‫מתאוס עשה טעות, אבל מתוך הגנה עצמית.‬
‫אסור לנו לשפוט אותו עכשיו.‬ ‫-לשפוט? נסתפק בהוצאה להורג.‬
‫גלידה בלי קפה? אתה רוצה להרוג אותי?‬
‫להרוג? אסתפק בנוקאאוט.‬
‫אוי ואבוי לי.‬
‫גם אבא שלי חשב שבנות לא מסוגלות להילחם.‬
‫ואתה יודע מה?‬
‫הוא טעה בגדול.‬
‫תגיד תודה שאני לא יודע‬ ‫את טריק הניסור לחצי.‬
‫מכירים את זה? איך קוראים לזאב שיודע לעוף?‬
‫זְעֶף.‬
‫זו משימה ללוחמת אמיתית.‬
‫את אדה.‬
‫גירשתי אותך הביתה, אבל את…‬
‫חזרת כדי לנסות לעצור אותי.‬
‫ואני לא אפסיק עד שתשחרר את מתאוס.‬
‫האיש הזה הרג את סבא שלי.‬ ‫-והוא שילם על כך.‬
‫בעולם הזאבים…‬
‫חוק הנקמה מנצח.‬
‫זאת דעתך?‬
‫או דעתה של המכשפה?‬
‫הזאבועים שכבשו את האקדמיה‬ ‫עוזבים לאגדה שלהם.‬
‫המנהיגה שלהם אמרה,‬
‫"סיימנו כאן, חבריי הזאבועים.‬ ‫בואו נחזור הביתה."‬
‫אני חוזרת…‬
‫חבריי הזאבועים. אנחנו עוזבים את האקדמיה.‬
‫החוף בסיפור של בת-הים הקטנה מחכה לנו.‬
‫מטומטמים, זאת לא אני מדברת!‬
‫אני כאן!‬
‫זהו חדר הפריטים החולים.‬
‫אין זמן. בואי נלך.‬
‫מה עם זה?‬
‫מי אומר, "אוי, אוי, אוי"?‬
‫מי?‬
‫סנטה קלאוס שדרך על קוץ.‬
‫ועכשיו חידה:‬ ‫למי יש שיניים גדולות, אבל מוח קטן?‬
‫שימו לב, זאבועים! אנחנו עוזבים את האקדמיה.‬
‫מתאוס?‬
‫זאת הבוסית. תשמרי על עצמך, ילדה.‬
‫אני אטפל בו.‬
‫אני מנגן לך ממש מהלב.‬
‫כל הכבוד! בוא נלך.‬
‫את…‬
‫חכמה מאוד.‬
‫ואתה איום ונורא.‬
‫את לא מכירה אותי.‬
‫החבר הכי טוב שלי מת בגללך.‬
‫קראו לו אלברט.‬
‫הוא מת בניסיון לברוח מהלהקה שלך.‬
‫צר לי על החבר שלך.‬
‫צר לך?‬
‫ברור שלא צר לך מספיק כדי לחוס על מתאוס,‬ ‫שגם הוא חבר שלי.‬
‫תישארי רגועה, אדה.‬
‫אחיות ואחים שנולדו מדם זאבים.‬
‫תירגעי. נחשוב על משהו.‬
‫הרגע שחיכינו לו הגיע סוף סוף.‬
‫תיחשב לרוצח אם תהרוג אותו.‬ ‫-שקט.‬
‫סוף סוף נקמה‬
‫על מות אחי!‬
‫יום אחד יבוא מישהו‬ ‫לנקום את מות מתאוס. זה מה שאתה רוצה?‬
‫מקובל להגשים את משאלתו האחרונה של האסיר.‬
‫אבל, קבלו חדשות רעות:‬
‫אנחנו מאגדה אחרת.‬
‫אנחנו יכולים לעצור את זה.‬ ‫אני יודעת איך אתה מרגיש.‬
‫איך את יכולה לדעת?‬
‫קדימה, סיים את מה שהתחלת.‬
‫קדימה! זה אתה או הוא!‬
‫הכריחו אותך להיות אכזר.‬
‫אתה לא חייב לעשות את זה. אתה לא כזה.‬
‫הגיעה שעת הנקמה!‬
‫הנה בא הצדק! הכפרה!‬
‫זאת לא… כפ… לא חשוב.‬
‫זה סתם עוד טירוף חסר היגיון‬ ‫שלעולם לא ייגמר.‬
‫אתה איבדת את סבא שלך.‬ ‫מתאוס איבד את הוריו ואת חייו.‬
‫לי אין אבא, ואלברט מת בגללה.‬
‫אתה רוצה שכך זה יימשך?‬
‫לפחות תן למתאוס לחזור לצורתו המקורית.‬
‫הגשם את משאלתו האחרונה לפני שימות.‬
‫איך?‬
‫שחרר אותי, בבקשה.‬
‫נסיך!‬
‫זוזי הצידה!‬
‫אמור כך, נסיך.‬
‫אני רוצה להיות שוב עצמי.‬
‫חשבתי…‬
‫שכל החיים לפניי.‬
‫הוא כבר שילם את המחיר.‬
‫הוא הסתתר מכם כל חייו בגוף זר.‬
‫הנקמה מעוורת אתכם.‬
‫אבל זה לא הרגש האמיתי שלכם.‬
‫זה הרגש שלה.‬
‫מרה שחורה מציפה את עיניכם ואת לבכם.‬
‫אבל אתם לא כאלה.‬
‫למה אנחנו נלחמים זה בזה?‬
‫למה אנחנו לא יכולים להיות ילדים?‬
‫ליצור אגדות, להשתמש בדמיון,‬ ‫להזיז עננים בכוח המחשבה שלנו?‬
‫רק אנחנו יכולים לעצור‬ ‫את המלחמה המיותרת הזאת.‬
‫אנחנו יכולים להיות עצמנו.‬
‫אנחנו יכולים להיות ילדים.‬
‫אחים ואחיות!‬
‫מותו של איש לא ימלא את החלל‬
‫שנגרם בגלל מותו של מישהו אחר!‬
‫אנחנו הולכים הביתה!‬
‫זה בשביל אחי!‬
‫שחררו אותם.‬
‫אם אי פעם תזדקקי לעזרתי,‬
‫תלחצי על זה בכף ידך ואמרי את שמי.‬
‫את יכולה להישאר.‬
‫את לא מרשעת.‬
‫אני לא יודעת מה שמך.‬
‫וינסנט.‬
‫המלך שנולד מדם זאבים.‬
‫אוי ואבוי לי.‬
‫כרוב וברוקולי.‬
‫מקובל עליי.‬
‫מה עכשיו?‬
‫אתם תחזרו לבתים שלכם…‬
‫אני אקים מחדש את האקדמיה ואז…‬
‫ואז?‬
‫את יודעת…‬
‫את עשית מה שאבא שלך עשה.‬
‫שמת קץ למלחמה מלאת סבל.‬
‫הצלת את החפים מפשע.‬
‫אלכס היה מתגאה בך.‬
‫אני אוהבת אותך, הדוד פרופסור.‬
‫היי, אבא. היום יום הולדתי ה-13.‬
‫לא תכננתי שום דבר להיום. מה שיהיה, יהיה.‬
‫אגדות הן הכי טובות כשלא יודעים את סופן.‬
‫הפתעה!‬
‫- יום הולדת שמח, אדה -‬
‫"יום הולדת שמח, יום הולדת שמח…"‬
‫אני אפתח.‬
‫אלברט?‬
‫אדה…‬
‫אני…‬
‫- האקדמיה של מר קלקס -‬