Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
МОМИЧЕТА ОТ ХАРТИЯ
Примо Ботачин. Написа ли?
Г-н Ботачин, писмената ви работа не е никак задоволителна.
Бих казал, с много пропуски. Особено в граматиката.
Боже мой!
Виждам, че сте били емоционален, нали, Ботачин?
На всеки се случва.
Сега ще ви задам само един въпрос
и искам от вас точен отговор, става ли?
Кой е първият член от нашата Конституция?
От Италианската конституция.
Хайде, Ботачин.
- "Италия..." - "Италия..."
- "Е..." - "Е..."
- "Демократична..." - "Демократична..."
- "Република..." - "Република..."
- "Основана..." - "Основана на..."
"На тру..."
Направо му го кажете вие!
- "На тру..." - "Труда."
Браво, Ботачин. "На труда". Разбира се, браво, поздравления!
Мисля, че е достатъчно, нали?
Благодаря.
Лудовико Маца!
Вие сторихте чудо, отче.
Бог вижда и помага,
осветлява душите и умовете.
Пишете ми. Ако имате нужда от нещо, ми кажете.
- Разбра ли? - Да.
Сестро Лина, отиват в Тревизо, не емигрират.
Примо, ела тук да те прегърна.
- Благодаря, отче. - Чао, Примо.
Мамо...
Татко...
Какво си мислиш?
Защо трябваше да полагаш усилия, за да се явиш на изпит?
И защо? За да станеш пощальон?
Искаш да си тръгнеш оттук? Защо?
Чао, татко.
Върви, глупако. Внимавай в града и най-вече за момчето.
Да тръгваме.
Най-доволен от всички е Тиберио.
Сега завърши основното училище и го записахме счетоводство.
Браво, вярвай на кучетата, но никога на хората.
Главице... Учи, момче.
- Тиберио! - Хайде, викат те.
Градът... Няма ги младите от едно време.
Сега искат апартамент, кола, телевизия...
Какво ли ще е бъдещето?
1978-а беше изключителна година за мен и семейството ми.
Животът ни коренно се промени.
Всичко започна с онова пътуване до Тревизо.
Вече нямаше да спя, треперейки от студ.
Нямаше да използвам външна тоалетна.
Вече не трябваше да ставам в 6 ч., за да отида на училище.
Но дори тези неудобни неща
в следващите месеци влязоха в репертоара на едно чувство,
което не бях изпитвал преди - носталгия.
Носталгия към нещата, които няма да се върнат повече.
Махни се! Марш оттук!
- И сега? - Нямам думи, друг свят.
Да вечеряме.
Днес има нещо ново и модерно -
софичини!
Само въпрос на навик е.
Униформата ми готова ли е за утре?
Всичко е готово.
Бях ходил на кино само два пъти в живота си,
а сега живеех срещу него.
Беше първото хубаво нещо в града.
- Ана! Ризата! - Готова е.
Занеси я на баща си.
- Татко, ризата. - Повикай майка си.
- Мамо! - Какво има?
- Ела! - Какво има?
- Помогни ми! - Боже мой!
Тиберио, сложи кафето.
Кафето не е ли готово? Чудесно.
Ще закъснея още първия ден, какъв срам.
Не по моя вина, за всичко трябва да мисля аз.
- А чия е вината? - Твоя.
Дори не можеш да си вържеш обувките.
- Татко... - Примо...
Сандвичът, ръкавиците, шалът, да не ти е студено.
На мен?
Благодаря.
- Тръгвам. - Хайде.
И да внимаваш.
Хайде...
Пази се!
Внимавай.
Пощата!
- Добър ден. - Добър ден, г-жо Ботачин.
"Г-жо Ботачин..."
Г-н Паван...
Това е глоба. По дяволите!
Да вървим.
- Здравейте. - Ще го изхвърлиш ли?
- Не. - Може да потрябва.
- Здравейте, затворено ли е? - Да, госпожо.
Правя ремонт, трябва да обновя малко,
да съм в крак с модата.
Да, днес всички имат телевизия вкъщи.
Едно време следобед имаше опашка дори за анимационните филмчета.
Откакто почина жена ми... Тя разбираше от филми...
Кой е този младеж? Синът ви ли?
Да. Тиберио, поздрави господина.
- Добър ден. - Много е срамежлив.
- На колко е години? - На 14.
На същата възраст като сина ми.
- Какво учи? - Счетоводство.
Започва в понеделник, отскоро сме в Тревизо.
И синът ми се записа да учи счетоводство.
Ще те запозная с него.
Джакомо!
Къде ли е отишъл? Винаги е тук следобед.
Джакомо!
Спокойно, и Джакомо няма много приятели.
Не е стеснителен, но...
Джакомо! Ела тук!
Ще ви запозная следващия път.
- Ще се върнем, когато отворите. - Да.
- Довиждане. - Довиждане.
- Тиберио, кажи "довиждане". - Довиждане.
Да...
Джакомо!
- Къде беше? - Отзад, подреждах кашоните.
Пак твоите глупости. Кашоните...
- Мамо... - Какво, миличък?
- Може ли да си махна папийонката? - Не, много си елегантен.
Върви, че ще закъснееш.
Чао, миличък.
Чао.
Обзалагам се, че майка ти те е довела.
Вижте, какъв феномен!
Хайде, всички в час, бързо.
Хайде, глухи ли сте? Побързайте.
- Е? - Сгрешил съм.
Има препоръчано писмо за г-н Клаудио Джордани, извинете.
Няма грешка, аз съм.
Иди и кажи на баща си, че от време на време
трябва да си плаща сметките.
Добре, ще му кажа. Довиждане.
Това синът на Бастиано Брузон - онзи от киното, ли е?
В затруднено положение са. Горкият, остана вдовец,
а сега се говори, че е фалирал.
Вече никой не излиза вечер.
Със съпруга ми предпочитаме да гледаме телевизия вкъщи.
Купихме си нов телевизор - цветен.
С 99 канала.
Ние отдавна имаме цветен телевизор.
Имаме и видеокасетофон.
По-добре от кино.
А вие, г-жо Ботачин?
Ние още имаме черно-бял.
Но заради очите. Да, заради зрението.
Казват, че цветните телевизори са опасни...
Може да се срещаш със свестни момчета.
С деца на заможни хора.
- А и музиката те влече, нали? - Да.
Изпей някоя песен на баща си. Онази за алпийците.
Капитанът
на ротата
е ранен
и умира.
Браво! Виждаш ли?
- Не. - Защо?
В музикалното училище учи и дъщерята на старшина Ломанто.
Тя учи там, а е момиче.
Не искам синът ми да бъде в тези среди.
Започва се с песни, а накрая си слага и червило.
Не можеш да си представиш какво виждам всеки ден.
- Браво, така се съсипват таланти. - Талантите не ме интересуват.
Искам да кажа, че...
Ще престанете ли? Не сме на село.
Права си, трябва да има следобедна дейност.
Но някакъв здравословен спорт.
- Тенис. - Ръгби.
Ръгби ли?
Един колега каза, че свещеникът сформира отбор.
Утре ще говоря с него. Доволен ли си?
Доволен е.
Не знаех нищо за ръгбито, но е по-добре от пеенето.
Не разбирах защо сега, когато дойдохме в града,
е задължително следобедите ми да са запълнени.
Нашите постоянно бяха в състояние на превъзбуда.
Ръгбито не е спорт, не е игра,
а философия за живота.
Смелост, лоялност, жертвоготовност.
Това са основните правила, за да станете мъже.
Тежко на този, който се оплаква.
Тежко на този, който отвръща глава.
Вие сте още хлапаци, но заради Бог
ще направя от вас бойци.
Рицари на овалната топка, ясно?
Поне дон Марчело не беше лош.
Дори не приличаше на свещеник. По-скоро на индиански вожд,
нещо средно между Тайгър Джак и Лудия кон.
Беше наш треньор, президент, масажист, духовен водач.
Казват, че е отнесъл играта с овалната топка
дори сред индианците в Боливия.
Много си хилав. На кой ли пост да те сложа?
Казват, че в Боливия е оставил жена и син,
но това не беше доказано.
Добре, браво! Хайде!
На дон Марчело му отне месец, за да намери подходящ пост за мен.
Дълъг и сложен месец,
в който не успяваше да разбере кое е моето призвание.
Когато улавяш, колената да са леко свити, така.
Нито пък аз разбирах кое е хубавото на живота в града.
Поне до онзи декемврийски следобед.
Виж.
Облечи се, имам изненада за теб.
Каква?
Билети за кино. Отново го отвориха. Хайде, побързай.
- Е, ние приключихме. - Благодаря ти.
Ти ми спаси живота, но с плащането ще направим...
Не се тревожи, ще спечелиш куп пари.
Да се надяваме. Дано.
Г-н Бастиано, браво, отворили сте отново.
Боже, не.
Малко е мрачно... Ето ги билетите.
Г-жо Ботачин!
Вече няма задръжки. Прави всичко, за да печели пари.
Какъв срам.
Брузон, беше фалирал и пак ще фалираш.
Онзи не ми е плащал от два месеца. Край вече.
Тежко му, ако стъпи в месарницата ми.
Направо извиках: "Какъв срам!
Ще кажа на съпруга си". Пребледня от страх.
- Лека нощ. - Лека нощ.
Ако срещнеш сина на онзи от киното,
не го поздравявай - прави се, че не го познаваш.
- Добре, лека нощ. - Предупреждавам те.
Не преувеличавай. Какво общо има синът му?
- Учителите виждат тези неща. - Да не говорим глупости.
Беше на ръба на фалита, сменил е жанра.
Какво лошо има? Стига да не ходиш там, амин!
Тези мръсотии, изложени така, пред всички!
Кварталът ще му обяви война. Съпругата на старшина Ломанто
каза, че може да се подаде жалба срещу него.
Тя знае.
Старшината дори не говори добре италиански.
Те имат цветен телевизор с 99 неща...
А ние? Черно-бели телевизори, като бедняците.
Престани все да гледаш другите.
- Искаш ли? - Не.
Да, ти не пушиш. Аз също съм единак.
А и 90 процента от учениците в това училище
са пълни глупаци, казвам ти.
Виж, в киното на баща ти...
- Тези нови филми... - Порното!
- Порно? - Не знаеш ли какво означава?
Онези филми, в които мъже и жени...
Разбираш ли?
Затова станаха всички проблеми.
Всички ме отвращават! Баща ми нямаше пукната пара.
Направиха му добро предложение и той прие.
Какво да направи? Фалирахме, щяхме да разпродадем всичко.
- Чао, момичета. - Чао, Джакомо.
Хубави са, нали?
- Да не си педал? - Педал?
Тиберио, нищо ли не знаеш?
Педали са онези, които не го правят с жени.
- Не, не съм педал. - Да.
Искаш ли да опиташ и ти? Ще говоря с дон Марчело.
Не искам. А и съм анархист.
Анархист? Какво значи това?
Брат ми казва, че анархистите обичат да стоят сами.
- Добре, чао. - Чао.
Ботачин, по това време ли идваш?
Г-н Джордани, пощата!
Може ли?
Преча ли ви?
Вратата беше отворена и...
Пощата.
Добре ли сте?
Свършихте си работата, сега си вървете.
Да, трябва да се подпишете за препоръчаното писмо.
Вижте какво са ви направили тези негодници.
Трябва да отидете в болница. С ваше позволение...
Да отидем в банята да ви измием лицето.
Остави ме да умра.
Да, после ще умрете, но първо ще ви измия лицето.
Ще се оправите. Да вървим.
Имате ли дезинфектант? Лепенки?
Този боклук какво ви е причинил...
Зарязват ме, защото съпругите им започват да подозират нещо.
Правят го грубо.
Сякаш съм предмет, а не човешко същество.
Да не говорим за онези, които се отвращават от мен.
А ти? Как гледаш на мен?
Госпожице, как да гледам на вас?
На село имаше един петел, който все искаше да мъти яйцата.
Не можехме да го накараме да спре. И това е природа.
- И какво направихте? - Извихме му врата.
По-добре да си вървя.
- Можеш ли да играеш? - Не.
Паван - 4.
Ботачин, писах ти 6. Не си сгрешил нито едно уравнение.
Поздравления.
Брузон, отново тройка. Трябва да се постараеш.
Искам да говоря с баща ти и този път не приемам извинения.
Уравненията не са толкова сложни.
Искаш ли да си напишем заедно домашното? Ще ти помогна.
Не, не искам. Имам други грижи сега.
- Тиберио... - Какво има?
- Никога ли не сънуваш жени? - Какво?
Жени, по дяволите! Аз постоянно ги сънувам.
Не мога да мисля за друго, подлудяват ме.
Трябва да мислиш за друго. Не чу ли учителката днес?
- На кого му пука за тази глупачка? - Тръгвам си.
Да, иди да си пишеш домашните. Няма нужда да се надуваш.
Какво си мислиш? Че си по-различен от всички ли?
Педал...
Джакомо беше прав, не бях по-различен от останалите.
Моля те, Господи, не искам да умра.
Моля те, не искам да умра.
Фигурата на Джертруде е една от най-красивите.
Драматична, одухотворена, чувствена.
Шедьовър в шедьовъра на Мандзони.
Чуйте как авторът успява да очертае най-интимните желания.
"Бледите бузи
се спускаха с деликатно и грациозно очертание,
но променено и изчезващо от бавно изтощение.
Устните..."
Ботачин, наред ли е всичко? Лошо ли ти е?
- Ще ми кажеш ли какво ти е? - Нищо.
Пак ли "Текс"?
Ще ти покажа нещо. Хайде, ела.
Внимавай. Ако ни хванат с това, край с нас.
Ето. Откраднах ги от брат си. Прибра се за отпуска.
- Какво е това? - Страхотно е.
Скрий го, бързо. Хайде, по-живо.
- Здравейте, момичета. - Здравей, Джакомо.
- Как върви? Какво говорят в лицея? - Нищо особено.
- Това ли е приятелят ти отличник? - Да, това е Тиберио.
Защо се смеят?
Момичетата винаги се смеят, после ще ти обясня.
Това е Джени, това е Дария, тя е Мония, а тя...
Приятно ми е, Марика.
Той ми е приятел. Елате, ще ви запозная.
Чао, ще се видим утре.
Всички жени са курви. Да тръгваме.
- Почакай да ти върна списанието. - В куфара на брат ми има много.
Марика е хубава, нали? Умирам за мекото й "р".
Момичето, което поздравих ли? Стори ми се отегчена.
- Защото те харесва. - Но дори не я познавам...
Когато двама се харесват, и един поглед стига.
Момче, събуди се.
На света не съществуват само математиката, ръгбито и "Текс".
Киното на бащата на Джакомо вървеше все по-добре,
въпреки че никой не си признаваше, че го посещава.
- Добър вечер, професоре. - Г-н геодезист!
- Мислех, че това е театър. - Аз също.
Толкова път изминах от Венеция, но вече сме тук.
Казаха ми, че филмът е изпълнен с артистизъм.
Четох, че актьорите са много добри.
Ще се видим в петък на събранието на блока.
Разбира се.
- Поздравете съпругата си от мен. - Непременно, благодаря.
"Гадзета" за вас, господине. Малко пари, но спечелени почтено.
Напълно вярно.
Срамота!
- Добър ден. - Добър ден...
Ето ги ребрата.
От тосканската порода кианина.
Колко ви дължа?
Не бързай, ще си оправим сметките в края на месеца.
- Поздрави баща си от мен. - Приятен ден.
- Добър ден, госпожо. - Здравей, Джакомо.
Малко момче да носи толкова пари...
Брузон печели куп пари от неприличните си филми.
Порното привлича.
Ето, заповядайте, г-н Брузон.
- Благодаря. - Моля.
Съвсем не е фалирал - нов лъскав мерцедес.
Виждаш ли какво значи да имаш смелост да рискуваш?
- Вие искахте да го изгорите жив. - Той не кара "Бианкина".
Понеже счупих ауспуха, който е много скъп,
този месец ще трябва да се ограничим с разходите.
Да, другите печелят пари, а ние ще се ограничаваме.
"Какво прави г-н Браун, когато напуска дома си?"
"Защо трябва..."
"Какво е направил г-н Браун?"
"Какво..."
- Какво правиш? - Нищо, изпробвах една блокада.
В стаята?
- По английски ли учиш? - Да.
Продължавай, искам да те чуя.
"Кой ще получи тютюна и какво ще правим с него?"
Идеално. Браво.
- Чао, скъпи, ще се прибера в 17 ч. - Чао.
Чао.
Погледнах се в огледалото, сякаш за да се сбогувам
с детето Тиберио, което скоро щях да убия.
Както казва вождът на апачите от "Текс Уилър":
"Лесно е да убиеш враг.
Само великите воини могат да убият приятел".
Ботачин! Ръцете ти да не са от масло?
Не знам...
Хайде, отначало. Давайте, отново.
Губите три последователни мача.
Какво да правя с вас? Къде са страстта, ангажираността ви?
Нужни са усилие, упорство, сила.
Доникъде няма да стигнем така.
Добре, хайде, вървете си.
Вижте как мигате с очи. Какво правите? Дрогирате ли се?
Знам какъв ви е проблемът.
- Три пъти от петък не е толкова зле. - На ден, отче.
Боже мой! Искаш да останеш малък ли?
Така се похабяваш и костите ти няма да пораснат.
По 30 пъти на ден "Отче наш" до петък!
- Опрощавам греховете ти. - Амин.
Така, хубава усмивка, 2 секунди...
Разкопчай си още малко ризата.
Полудя ли? Само през трупа ми! Ще кажа на баща ти.
Преувеличаваш, какво толкова? Добре, хайде...
Наведи се.
- Счупен е. - А сега?
Не разбираш ли къде се намираме?
Какво ще кажеш?
Виж какво нещо, сякаш имат астма.
Да седнем.
Здравей, лельо.
Днес е рожденият ми ден. Имаш ли нещо за мен?
И накрая се появява тя.
Време е да научиш нещо за любовта.
За да промени хода на филма и на живота ми.
За няколко секунди беше гола и ми се усмихна.
Веднага разбрах, че това се нарича любов.
- Какво ще кажеш? - Боже, какви очи!
Какви очи? Какви цици!
Благодаря, лельо.
Казваше се Мили д'Италия.
Нямаше голям успех като порнозвезда.
Скоро напусна света на тези филми.
Но нищо, което животът предлага, не ми е убегнало.
Понеже онези не се отказват, с колегите решихме да стачкуваме.
- Да стачкувате? - Да, няма да ходим на работа.
- Ще се откажем от заплатата си. - Ще се откажете?
Защо дойдохме тук? За да умрем от глад ли?
За да спечелим повече пари.
От синдиката казаха, че така ще получим увеличение.
От синдиката? Боже мой! Примо, станал си комунист!
Само искаме да получим това, което ни се полага.
Ти ще съсипеш всичко.
До края на месеца ще останем без пари.
А той стачкува, прави се на революционер.
Ще останем без пари, защото заплатата е ниска.
- Къде отиваш? - Аз ще се погрижа.
Спри!
За бога...
Хей!
Спри, за бога!
Наистина бях влюбен в онова красиво момиче.
В косите й, в тялото й,
в лицето й, в очите й, в дъха й...
Направих всичко, което можах, за да разбера, да открия,
да се запозная с всичко за нея.
Не мислех, не се интересувах от нищо друго освен от Мили.
Проучването ми беше трескаво, неуморно, обсебващо.
"Какво е видял той по пътя си? Какво е направил после?
Какво правим всеки ден?"
Стига с тази Мили. Чуй ме, да повторим.
"Какво е видял по пътя си? Какво правим всеки ден?"
Докато един ден в специализирано списание
не открих адрес, на който можех да й пиша.
Пленителна синеока Мили, откакто се появи,
те търся, сънувам те, Мили, не издържам повече.
Ти си осмото чудо на света. Изпълваш пространството като мъгла,
озаряваш като слънце, като нощ ме караш да сънувам.
Ти отекваш в мислите ми.
Нищо не ядеш.
Има ли ти нещо? Кажи на мама.
Вместо да ядеш като вълк, се поинтересувай от сина си.
Яж, момче.
- Здравей. - Здравей.
Това е за теб.
Скъпи Тиберио Ботачин, благодаря ти за хубавото писмо.
Четейки думите ти, разбрах, че си решителен и пламенен човек.
Точно каквито харесвам.
Целувам те и ти напомням, че към писмото ми
ще намериш талон за 15 процента отстъпка,
с който може да си поръчаш моя календар,
за да ме имаш цялата през цялата година.
Мили вече знае, че съществувам. Всичко останало е на заден план.
Ботачин...
Оценка 4.
Ботачин, станал си по-лежерен.
Брузон, не искам и да знам откъде идва тази наука.
Отлична тема.
Ботачин, какво става с теб?
Нямаш физика, трябва да вложиш нещо друго.
Имаш способността да страдаш.
Не можеш да си позволиш да бъдеш апатичен.
В неделя ще бъдеш резерва.
- Добър ден, ученици. - Добър ден.
Здравей, Тиберио.
Написа ли си домашните?
Няма значение, ако не си.
Мили!
- Здравей, Тиберио. - Здравей.
- Марика... - Да, Марика, запомних го.
Ще дойдеш ли в събота на празника на светеца покровител?
Ще бъда с отбора по ръгби.
Марика, побързай.
Приятелките ми ме викат, ще тръгвам...
Погледни добре.
Да, топът е там.
Примо, липсва ли ти селото?
Мислех, че всичко ще бъде различно. И е така.
Но накрая всичко е както преди.
Но и това не е моето място.
И аз не се вписвам, като теб.
- Не се обиждай. - Де това да бяха обидите.
Виж това.
Не, няма да успееш.
- Трудно е. - Знам.
- Ела. - Ще се изложим.
Няма значение.
Дон Марчело, ще започнем ли с томболата?
Нека потанцуват малко. Забавляват се, имаме време.
Здравей.
- Здравей. - Видях те. Е, как върви?
- Дошъл си с момчетата от отбора? - Да.
- Хубав празник, нали? - Да, после ще има и томбола.
- За какво мислиш? - Кой, аз ли? За нищо.
Не знам дали... Не, по-добре не, не мога.
Разбира се, че можеш.
- Искам да направя нещо, но не знам... - Тиберио, разбира се, че можеш.
За пръв път ми е. Да отидем малко по-натам.
Не предполагах, че ще го направиш. Мислех, че не ти харесвам.
Кой, ти ли? Какво общо има това?
За пръв път ми е, не знам как ще се получи. Дано да е добре.
И аз не знам, дано да е добре.
Премести се малко по-назад. Имам нужда от място. Благодаря.
Тази неделя приятелката ми Валентина настоя
да ме запознае с много специален мъж.
- Много си сладка. - Благодаря.
Не знаех какво да правя, страхувах се.
Видя ли, че се е върнала? Не припадай, имаме домашни.
Стига, не ме дразни.
Беше ми толкова неловко.
Вземи щеката.
Никога не съм била на подобно място,
но като гледах Валентина толкова възбудена,
усетих тръпки, каквито не бях изпитвала никога.
Може би усещането за нещо забранено ми харесваше.
Не можех да спра да ги гледам.
Всички са тук. Не съм ги използвал от години,
но ще ги занесем долу и ще направим още един ред.
Впрочем, там е вратичката за покрива.
- Катинарът е счупен. - Ще сложим нов.
- За по-сигурно, нали? - Няма проблем.
Какви мръсници!
Заключването на вратата за мен означаваше край.
Нямаше да мога да гледам моята Мили.
Да я гледам в очите, да се усмихвам с нея.
Да си беше видял физиономията! Хайде, засмей се.
Какво разбираш ти от любов?
Какво ще правя? От Мили не ми остава нищо, само спомен.
И аз имам чувства. И аз имам страсти,
но не се правя на естетист, умиращ от любов.
- Аз си решавам проблемите! - Казва се "естет".
Все едно, Г-н Всезнайко.
- Къде отиваш? - Вкъщи, да уча. Сам.
Щом си решаваш проблемите, нямаш нужда от "естетист".
Пак ли? Колко си глупава. Сама ли ги намираш тези?
- Ужасна съм, нали? - Колко си плакала?
Казах ти да го оставиш, но ти не ме слушаш.
Никога не ме слушаш.
- Така по-добре ли е? - Сега вече си хубав.
Хубава... Както и да е...
Ще се прибираш ли, или ще останеш малко?
- Не, ще работя извънредно. - Добре.
- Ботачин! Спечелихте ли? - Почти.
Какво, още ли си ядосан? Хайде, сядай.
- Нов ли е? - Заради добрите оценки.
Още не е свършил учебният срок.
- Не е зле за две измъчени четворки. - Преди изобщо не се стараех.
Не изглеждаше, че ученето е за мен.
- Не изглеждаше на кого? - На баща ми - със сигурност.
- Искаш ли да го пробваш? - Не, не умея да карам.
- Още ли мислиш за нея? - Да.
Как може да си влюбен, щом не я познаваш?
Не е по желание. Любовта е чувство, което идва от сърцето.
Без да видиш и да докоснеш даден човек, не може да има любов.
Ти просто си обсебен.
- Познай кой е. - Кажи някоя дума с "р".
- Какво правиш тук? - Дойдох с Джакомо.
- А ти? - Нашите имат къща тук.
Обичам морето през зимата.
То е като лист, на който можеш да напишеш най-съкровените си мисли.
Да кажем, че даден човек е влюбен в друг,
но другият не знае.
Според теб какво трябва да направи влюбеният човек?
Ако любовта е истинска, другият все някога ще разбере.
Ти влюбен ли си в някого?
- Да. - В някоя съученичка ли?
Не, не мога да ти разкажа тази история.
- Ти влюбена ли си? - Да, но той не ме забелязва.
Сякаш съм невидима.
Ако не е глупак, рано или късно ще те забележи.
Ако не е глупак.
Какво правиш тук? Следиш ли ни?
Да тръгваме, Тиберио.
Чао.
Ще те чакам, Тиберио Ботачин, докато не разбереш.
Ето така...
Няма да викаме техник. При тези цени...
Стига да се вижда...
- Включи го. - Да.
Сега ще ми купиш нов, цветен.
Чакай малко, чуй ме, знаеш ли колко струва?
Нали работиш много извънредно?
50, 60, 70, 80, 90,
100, 110, 120...
Сметката...
- Лека нощ, г-н Брузон. - Лека нощ.
- Благодаря, лека нощ. - Аз ви благодаря. До скоро.
Здравей, татко.
Какво правиш тук? Знаеш ли колко е часът?
Казах, че не искам да идваш в киното.
- Извинявай, само... - Не искам проблеми. Прибирай се.
Ще изчакам да свършиш.
Добре, но за пръв и последен път. И край.
10, 20, 30, 40, 50...
Много се радвам, че отново си започнал да учиш.
- Татко... - Какво има?
Какво би казала мама за всичко това?
- За кое? - За филмите, които прожектираш.
- Щеше ли да е доволна? - За какво говориш?
Не мисли, че има голяма разлика
между тези филми и художественото кино.
Винаги и единствено става въпрос за пари.
Не забравяй, че хората навън постоянно говорят,
но само ако имаш пари, те уважават.
Вземи.
- За гориво. - Да, благодаря, татко.
300, 400, 600...
Богородице, ти, която знаеш какво е истинска любов, помогни ми.
Направи така, че да срещна Мили. Не те моля за друго.
Дай ми знак.
И религиозна криза. Наистина си много зле.
Ти си глупак.
- Какъв съм? - Аз си решавам проблемите.
Два безплатни билета за дискотека в Йезоло.
Познай кой ще гостува там идната събота? Виж.
- Как се сдоби с тях? - Възможностите в живота. Хайде.
Благодаря.
За теб е.
Полудя ли?
Оставаха ти толкова, за да отидеш в Казабланка.
Така ще си направиш операцията и няма да ми досаждаш повече.
Да поиграем.
Така... Здравей, татко.
Здравей, скъпи.
Готово. Криво ли е?
- Какво става? - Мама си е намерила работа.
Дръпни малко.
- Ана... - Вечерята е готова.
Ще хапнеш ли в хола? Ние ще продължим тук. Благодаря.
Ето...
Помогни ми с това.
Ето така.
- Ще поговорим ли после? - Да.
Почакай, тук...
- Ало? - За сметка на получателя.
- Приемате ли? - Да, приемам.
Здравей, скъпа, как си?
Да, спокойно, може да говорим.
Няма отговор.
Говорих с епископа и чакам,
но нещата вървят много бавно.
Да, получих я.
Да, целувки, любов моя.
Чао.
Идваме! Мили!
Хайде!
Запомни - готин вид, решителен поглед, цигара в устата.
- Влизаме уверено. - Спокойно, ще успеем.
Хлапаци, излезте оттук.
А сега? Какво му е на мотора?
Мамка му, горивото.
Мили е суперзвезда, прави десетки представления.
- Ще има и друга възможност. - Да...
Къде отиваш? Ела и ми помогни.
Може би Джакомо е прав. Просто бях обсебен.
От 2 часа не спира. Това е златно момче.
Това момче не е добре.
Направих всичко, за да не мисля за нея.
- Как върви? - Добър ден, всичко е наред.
Сигурен ли си? Вкъщи, в училище... Има ли проблеми?
Всичко е наред.
Казахте, че вече не се старая. Половин час и спирам.
Добре. Половин час.
Отче, според вас, ако някой мисли много за друг,
дали е възможно
мисълта му да стигне до другия, въпреки че е далече?
Ако това, за което говориш, е любов, може да стане лесно.
Разстоянието е относително, ако посланието е силно.
Благодаря, отче.
38, 39,
40, 41...
Исках да я забравя, но беше напразно.
Опитвах се да не мисля за нея, но тя все ме викаше.
Какви ги вършите? Ще задържите ли топката поне веднъж?
Омръзна ми да се излагам заради вас!
Успокой се, иначе след 5 мин. ще те направя мъж.
Успокойте се и двамата. Ботачин, какво ти става?
Напоследък все си нервен, успокой се.
Тук сме, за да се забавляваме, а не да воюваме.
- Разбра ли? - Да, добре.
Идват!
- Виж ти кой е тук! - Здравей.
Това са момчетата, които учат счетоводство.
Ние отиваме на разходка, нали, скъпи?
- Да. - Чао.
Кой е този? Гаджета ли са?
Не, на 13 г. е. Братовчед й е.
Това лято репетирахме заедно, голям глупак.
Говори ми за любов, скъпи мой. ..
Целият ми живот си ти.
- Довечера ще пея в Сен Венсан. - Много си красив... Красива.
- Наистина ли мислиш, че съм красива? - Да, разбира се. Да играем.
Примо...
Влюбен ли си в съпругата си?
Винаги задаваш интелектуални въпроси.
Никога не би се влюбил в друга жена, нали?
Не, много обичам съпругата си.
Въпреки че е голям дразнител, като теб...
Хайде, да играем.
На обратно са.
Винаги греша.
Заминавам след месец, операцията е насрочена.
Толкова скоро?
Хайде...
- Етикет... - Здравей, татко.
Здравей, скъпи.
Да...
Елате, оттук.
Примо! Тиберио! Пристигна!
Пристигна!
Тиберио!
Примо!
Полека, внимавайте! Да не го повредите.
Ето...
Благодаря. Ще отнесете ли това, моля?
Дай им бакшиш.
Довиждане.
Виж какво нещо!
Видя ли?
Старшина, глобата - добре, но да затворите киното...
Кратко затваряне за по-малко от 30 дни.
- Сега ще минат. - Шегувате ли се?
Кой ви изпрати? Хайде, кажете име.
- Кой ви се обади? - По-точно кой не ми се обади...
Какво общо имат счетоводните книги с общественото благоприличие?
Какво обществено благоприличие? Знаете как е в провинцията.
Особено тук, на север, тези прожекции са спрени.
Както искахте вие.
Браво.
Фалшиви.
Лицемерни.
- Тиберио! - Джакомо!
Джакомо, какво става? Защо не дойде на училище?
Няма да идвам повече. Наложиха ни глоба от 1 млн.
И ни отнеха лиценза.
Щом отворите, ще си стъпите на краката.
- Баща ти няма да се откаже. - Да, пак ще отворим.
- Видя ли? - Но в Падуа.
- В Падуа? - Тук не ни искат.
Но как, постоянно беше пълно...
Искат ни, но не биха искали да ни искат.
Сигурно ли е? Съжалявам.
Стига, забавлявахме се, нали?
Ще се върнеш ли?
Благодаря.
Стига, недей така, педал!
Оставих вратата към покрива отключена.
Ако киното отвори отново, ще можеш пак да влизаш гратис.
Джакомо!
Царят.
Шах и мат, браво.
Шах и мат ли? Направих шах и мат!
Нарочно ли загуби?
Нямаше да е коректно, беше много добър.
Чу ли, Евелина? Много съм добър.
Да, много добър. Но сега трябва да тръгваме.
Задръж това.
Благодаря.
- Запомни, черен цар на бяло... - Бял цар на черно.
Чао, Примо.
Аз тръгвам...
- Чао, Евелина. - Чао.
Влюбена ли си?
Караше ме да се чувствам чиста, никой не го е правил досега.
- Какво ти е? - Нищо, защо?
Странен си.
- Ана, виж... - Кажи.
Искаш ли да те науча на една игра? Трудна е.
Не обичам да играя на карти. Защо не отидеш при приятелите си?
- Какво е това? - Шахматна дъска.
Има куклички.
Наричат се фигури. Ще ти покажа как се движат.
Не е лесно, но ако се научиш, ще се забавляваш.
Трябва да мислиш стратегически.
Избери.
Ти започваш.
Как каза, че се казва?
- Шах и мат. - Шах и мат.
Ще изиграем ли още една?
- Не трябва ли да оставим всичко? - Само един сувенир.
Добър ден, Брузон. Къде отивате толкова рано?
Махаме се. Тръгваме си.
Но как? А киното? Къде отивате?
Отново ще отворим кино, но другаде.
Не беше подходящо за това място. Знаете какъв е манталитетът тук.
Толкова хора се промъкваха тайно вътре,
а после на площада се правят на моралисти.
Джакомо тъкмо си беше тръгнал, когато пристигна ужасна новина.
Дядо Алчиде беше починал от инфаркт, докато бил на лозето.
Лупо от мъка не беше издържал.
Дядо беше първият ми близък човек, който умира.
Какъв хубав ден, татко щеше да го хареса.
Всичко се променяше.
Хората, които обичах, си отиваха.
Идва момент в живота, когато,
за да продължиш напред, трябва да преодолееш препятствията.
Да вървим, момчета. Събуйте се тук.
Точно когато мислех, че съм успял да забравя Мили,
тя се върна при мен.
Ботачин, може да се правиш на интелектуалец и след душа.
"Арестуваха порнозвездата Мили д'Италия."
Почувствах, че умирам.
Тя ме гледаше, умоляваше ме да й помогна.
Може ли да отида във Форни ди Дзолдо на духовно уединение?
Ще отида с дон Марчело само за два дни.
- Разбира се. - Благодаря, отивам да си легна.
Лека нощ.
Синът ти е същински ангел, нали, Примо?
Само да не стане свещеник.
Не забравяй, винаги дръж парите у себе си.
Върви. Чао.
- Къде отиваш? - При Мили.
Искате ли цигари?
100 лири, монети...
Цигари? Искаш ли часовник? Много е хубав.
Извинете, как се влиза на свиждане?
Защо, кого искаш да видиш? Майка си ли?
- Не, една приятелка. - Приятелка ли?
На колко години си, момче? Тук е забранено за непълнолетни.
Върви си. Това място не е за теб.
- Тръгвай, хайде. - Върви си вкъщи.
Влез.
- Примо! - Извинете, дон Марчело.
- Имате препоръчано писмо. - Да.
Напомняне от Дружеството за телекомуникации.
- 300 хил. лири. - Междуконтинентални за ваша сметка.
Жалко, че Тиберио не можа да дойде на обиколка в планината,
но когато ми каза, че отива сам-самичък при баба си,
си помислих: "Това момче ще стане добър християнин".
- Отишъл е при баба си? - Да, на село.
Добър християнин?
Благодаря.
Ще го убия.
Беше там, на крачка от мен. Красива, както винаги съм мислел.
Беше ми достатъчна една дума,
един жест, една усмивка, и щях да говоря с Мили.
Но не казах и не направих нищо.
Задоволих се с няколко бързи скрити погледи,
с които откраднах жестовете й на човек, който мисли, че е сам,
но не знае, че е смисълът на живота
на някой непознат, който стои до нея.
Госпожице, цигарите.
Благодаря.
Готово е! На масата! Хайде, сигурно сте гладни.
Докато те нямаше, баща ти изобщо не се хранеше.
Ето ги мъжете. Правят се на силни, но...
Да вървим. На масата.
Марко, да побързаме. Не забелязах, че е толкова късно.
- Ето така. - Благодаря.
- Колко закъснях? - С половин час.
- С половин час? - Да.
Пристигна това писмо от епархията, от епископа.
- Отче, наред ли е всичко? - Да.
Извинете, но трябва да тръгваме.
Да, дойде моментът да тръгваме. Най-после, да.
Обувките.
Изправете се.
- Една игра? - Да.
Приключваме с новина за спектакъл.
Вчера в Парижката опера артистката Клод Жордан,
която има корени от Тревизо, пожъна голям успех.
Почакай!
- Добър е... Добра. - Да.
Момчета, това е последният мач, който играем заедно.
От следващата година ще имате нов треньор,
но това не е важно, защото в ръгбито
всичко, което правим и което преподаваме,
всичко, което научаваме, е завинаги.
Крайният резултат няма значение.
Това, което има значение, е, че всеки от нас,
когато си тръгне от игрището, знае, че е дал максимума.
Това не е само правило в спорта, това е правило в живота.
Добре, губим време в началото, но няма значение.
Сега излизаме на терена и ще ги размажете. Нали?
Хайде, давайте!
Хайде, момчета, да играем!
Хванете поне тази топка, моля ви.
Да покажем какво можем. Да ги смачкаме.
Захват!
Старт!
- Задръж топката и бягай! - Не, да се отворим малко.
- В защита? - Щом французите го правят,
ще го направим и ние. Хайде.
- Ботачин, ти си луд. - Можем да се справим, хайде!
Хайде!
Най-после намерих своя пост.
Браво!
Да!
- Той е феномен. - Знам, той ми е гадже.
Давай, Тиберио!
Влез.
- Може ли? - Ботачин.
- Исках да се сбогуваме по-добре. - Много си любезен, благодаря.
- Може ли да ви задам един въпрос? - Да, разбира се.
Защо хората, с които ни е добре, винаги си тръгват?
Знаеш как е, животът е пътуване. Един заминава, друг се връща,
но истински важните хора винаги ще бъдат до теб.
Но вие си тръгвате.
Да, има други хора, за които съм важен,
както и те са важни за мен.
Ти сигурно също си важен за някого, нали?
Поне да знаех за кого...
Стига...
Това снимка на приятелката ти ли е?
Не, намерих я на земята.
- Какво правиш тук? - Търсех те.
Мен ли? Защо?
- Какво правиш? - Тиберио, отдавна те обичам.
А ти дори не ме поглеждаш.
Не, и аз винаги съм те харесвал, само че...
Искам да правя любов с теб. Наистина го желая.
- Искаш да кажеш тук, сега? - Не, много си глупав.
- Тогава къде? - Не знам, нямам представа.
Аз знам къде.
На Мауро Спинели
Превод СТАНИСЛАВА КЛИСАРСКА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО