Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Двадцяте грудня - найгірший день року
для подорожі через міжнародний аеропорт імені Джона Ф. Кеннеді.
Понад 193 000 пасажирів прибувають і відлітають цього дня,
через це затримка в середньому 23 хвилини на реєстрації
і 117 хвилин на контрольно-пропускному пункті.
Але з усіх пасажирів, у яких незручності цього незручного дня...
- Даруй. - Вибач.
...історія лише одного має значення.
Бо сьогодні цей пасажир спізнюється.
Перепрошую.
Вибачте!
Гедлі Салліван спізнюється на рейс до Лондона на чотири хвилини.
Чекайте! Будь ласка, я тут.
Вибачте, пані. Ви спізнилися.
На борту рейсу ТА-5120 367 душ.
412 предметів багажу, 344 особистих речей,
4 тварини для підтримки й 62 подушки для шиї.
Разом ці пасажири летітимуть шість годин 47 хвилин,
та без Гедлі.
Хтось скаже, погана прикмета спізнитись на рейс на чотири хвилини.
Краще вважати, що все відбувається не просто так.
Та для Гедлі ці чотири хвилини не стануть невдачею.
Бо дуже скоро дівчина й хлопець зустрінуться,
і це все змінить.
Щоб було зрозуміло,
це не історія про кохання.
Це історія про долю.
Чи статистику.
Залежить від того, з ким говориш.
Цю дівчину звуть Гедлі Елла Салліван. Двадцять років. Ріст 165 сантиметрів.
Вона спізнюється у 21% випадків,
і за збігом це є середнім показником часу роботи батареї її телефону.
Вона боїться трьох речей, зокрема, майонезу,
маленьких приміщень і стоматологів.
Але була одна річ, якої вона ніколи не боялася.
Це лиш на семестр.
Тату, ти викладатимеш поезію в країні, де народився Шекспір.
- Чому ти не радієш? - Я дуже радію.
Це чудово.
- Я хотіла вчитися за кордоном. - Насправді
ми залишаємося тут, сонце.
Чому?
Вона не була готова визнати це, але в списку її страхів
розлучення раптово зайняло місце набагато вище, ніж майонез.
Найкращий варіант - летіти наступним рейсом.
Залишилося два місця в бізнес-класі.
Коли виліт?
Через півтори години. Прибуває до Лондона о 9:55 ранку.
- Весілля мого тата опівдні. - Вам треба подумати?
Можете дати мені секунду?
Я просто... Гаразд, хвильку.
Просто...
Привіт, мила, як справи?
- Привіт, я спізнилася на рейс. - Що?
Я можу летіти наступним,
але лише бізнес-клас. Прибуття о 10:00.
Завтра?
- Ні, сьогодні. Прилечу на кометі. - Гедлі.
Вибач.
Гаразд, купи квиток, я відшкодую.
- Ні, я можу заплатити. - Не сміши.
- У тебе немає грошей. - Добре. Дякую.
У мене тут справи.
Гаразд. Напиши мені, коли приземлишся, добре?
Так, добре.
- Бувай. - Бувай.
Так, один квиток бізнес-класу до Лондона, будь ласка.
Дякую вам. Дякую.
Вибачте.
Не працює.
Тому й відкрито.
Звісно.
Що?
Не зважайте. Нічого. Дякую.
Оголошення про посадку на рейс AI-3670...
Бери мою, якщо хочеш.
Це, як ви здогадалися, хлопець. Олівер Мартін Джонс.
Двадцять два роки, зріст 1,8 метра.
Він приходить вчасно в 94% часу,
що збігається з часом роботи батареї його телефону.
Він теж завжди боявся трьох речей,
мікробів, темряви
та несподіванок.
Ось сувій...
Сувій?
...на якому написано
ім'я кожної людини, яка підходить
у всіх...
Наразі все досі локалізовано.
При правильному лікуванні шанси високі.
Такі речі не завжди передбачувані.
Саме тоді Олівер вирішив, що більше ніколи так не дивуватиметься.
Тепер усе в нашому житті вимірюється даними,
соціальними зв'язками, купівельними звичками, щоденними кроками.
Це означає, що одного дня
усе в житті стане передбачуваним.
Завжди є речі, які застають зненацька.
Ні, якщо є достатньо даних.
Коли боїшся несподіванок, краще нічого не залишати на волю випадку.
Бери мій, якщо хочеш.
Доки не зустрінеш американку, у якої розрядився телефон.
Вибач, я не ділюся електронікою до третього побачення.
Гаразд. Гадаю, це доволі інтимно.
Я все, бери, якщо тобі треба.
Дякую.
- Завжди розряджається. - Мабуть, потрібен ремонт.
Акумулятори телефонів мають обмежену кількість циклів зарядки.
Ти розумієшся на техніці?
Фанат математики.
Вивчаю статистику в Єльському університеті.
Статус трохи впав.
Британець, не можу втриматися.
До речі, я Олівер.
Як Твіст.
А кажуть, американці некультурні.
Так і є. Я просто фанатка Дікенса.
Я Гедлі.
Радий знайомству.
Рада знайомству.
Що ти вивчаєш, фанатко Дікенса?
- Англійську літературу? - Я
ще не визначилася.
Ще не прокидалася з думкою: «Я стану адвокатом податкового права».
- З кимось таке буває? - З податковими адвокатами. Мабуть.
Куди ти прямуєш?
До Лондона. Ти?
Те саме. Так, насправді
я мала вже бути в повітрі. Та я спізнилась на чотири хвилини.
Я б сказав, що це доля, але ти сама обрала спізнитися на чотири хвилини.
Я збирався іти їсти.
Хочеш піти зі мною?
Чи це теж після третього побачення?
Ні, їжа це чудово.
Зазвичай спізнення Гедлі й незаряджений телефон
приводять до халеп.
Та сьогодні це привело її до Олівера.
Ти їдеш додому на свята?
Гадаю, Лондон - твій дім.
Чесно, тут краще. Не хочу затримуватись з дослідженням.
Що ти досліджуєш?
Відсоток американців, які спізнюються на рейси.
Кумедно. Дуже смішно.
Це огидно.
У мене є серветка для твого брудного й розрядженого телефону.
Дякую.
Я завжди ненавиділа аеропорти.
Справді?
Я їх обожнюю.
Чому?
Подобається, що ти ні тут, ні там, ти просто
на нічийній землі.
Звучить чудово.
Як у чистилищі.
Не їси вуглеводи?
Ні, просто ненавиджу майонез.
- Справді? - Так.
- Це огидна приправа... - Насправді я теж.
Він
номер два з трійки моїх страхів.
- А інші? - Стоматологи та малі приміщення.
- А ти добре подумала. - Не зовсім.
Якби я спитала, чого ти боїшся,
- ти б не думав, ти б знав. - А може я безстрашний?
Ти їси м'ясну нарізку виделкою та ножем.
- Вибач, потрібно відповісти. - Так. Звісно.
- Ти прибудеш завтра об 11:00? - Ні, о 10:00.
Я писав тобі.
Справді?
- У спортзалі Wi-Fi нестабільний. - Забери мене завтра о 10:00.
Не хвилюйся, заберу.
До речі, у мене для тебе є невеличкий сюрприз,
будь готовим.
Що? Ні, я не люблю сюрпризи.
Сюрприз класний. Не дратуйся. Я тебе попередив, тож не сердься.
Що це за логіка така? Лютере, я не хочу сюрпризів.
Думаєш, що вони хороші. Та це не так.
Вибач, поганий зв'язок. Не чую тебе.
Лют. Лютере!
- Вибач. - Усе гаразд.
Тож якщо клаустрофобія - один з найбільших твоїх страхів,
то чому ти збираєшся летіти сім годин?
Дуже хороше питання.
Весілля.
- Ти теж? - Так.
Насправді це мій одяг для відпочинку.
Люблю відпочивати у відпрасованому костюмі.
Гей, я розумію.
Зморшки - це стрес.
Щойно назвали наш рейс?
Уже?
Бляха, я не можу й цей пропустити.
- Мій рюкзак. - Я беру.
Дякую.
Ти дуже добрий.
Чекайте!
Чудово. Ми тут. Ми встигли. Гаразд.
Дякую.
Ти дуже швидка.
Ну, це моє місце.
Дуже добре.
Моє трохи далі...
Вітаю, пані. Допомогти знайти місце?
- Воно тут. Усе добре, дякую. - Гаразд.
- Перепрошую. - Звісно.
Дякую.
- Я допоможу. - Дякую.
Даруйте.
Треба в спортзал.
Вибачте, хвилинку. Радий знайомству, Гедлі.
Так.
- Хай щастить. - Тобі теж.
«Хай щастить»?
Що за телепень.
- Вітаю. - Вітаю, друже.
Перепрошую, пані?
- Так, пане? - Гадаю, пасок безпеки зламався.
Можна я гляну?
Ні.
Сидіть.
Ваша правда. Боже.
- Що? - Не можна летіти без паска безпеки.
- Я маю полетіти. - Це питання безпеки.
Є ще місця? Я прив'яжу себе до вантажу, якщо треба.
- Чекайте, гляну чи можна вас пересадити. - Дякую.
Мамо, привіт. Я не встигла на літак. Та я лечу наступним рейсом, усе гаразд,
я подзвоню, коли приземлюся. Добре? Люблю. Бувай.
- Дякую вам. - Чесно, усе добре.
Технічно не можна переходити з економа до бізнес-класу,
але вам сьогодні щастить.
Гедлі.
Олівере.
- Що ти... - Пасок безпеки зламався.
- Довелося пересісти. - Даруйте.
Ви знайомі?
- Так... - Типу того.
Схоже, вам сьогодні дійсно щастить.
Ну, це несподівано.
Я думала, ти цього очікував, містере Аналітик Передбачень.
Гаразд. Дуже добре.
Молодець.
Вони завжди дають піжами?
Я теж ще не літала бізнес-класом.
Ти не проти, якщо я...
- Дякую. - Протру тебе...
Не так.
29% літаків не ретельно миються.
Я це вигадав.
Протягом наступних шести годин 47 хвилин Гедлі Салліван й Олівер Джонс закохаються.
Та через 18 хвилин після приземлення
їх розділить натовп і вони більше не побачаться.
Ну, якщо не візьмуть одне в одного ім'я, номер, імейл,
інстаграм, лінкідін, твіттер чи фейсбук.
Є багато варіантів.
Чудово.
У разі аварійної посадки на воду
рятувальний жилет знаходиться під вашим сидінням,
і надувається автоматично.
Є свисток, який можна використати для привертання уваги,
і світло, щоб вас бачили в темряві.
- Що? - Я ніколи не бачив, щоб хтось це читав.
- Тоді тобі дуже пощастило сидіти зі мною. - Загалом?
У разі надзвичайної ситуації.
Точно, бо якщо ми впадемо в океан,
то те, що від тебе залишиться збере мене й винесе звідси.
Імовірність того, що літак впаде - один до п'яти з половиною мільйонів.
- Ти швидше помреш під час поїздки... - Можна не про смерть?
- Вибач. - Усе гаразд.
Екіпаж, готуйтеся до зльоту.
Усе гаразд?
Який твій улюблений колір?
Їжа?
Тварина?
Серйозно?
Ну ж бо.
Жовтий, мексиканська, собаки. Твої?
Синій, карі та птахи.
Птахи. Фу.
Тобто «фу»? Вони є символом свободи.
Вони всюди сруть.
Як і собаки.
Собаки не страшні.
Гаразд. Який твій улюблений номер?
Два. Твій?
І.
Це уявна одиниця. Це квадратний корінь з від'ємної одиниці.
- Я знаю. - Ти такий ботан.
Можливо. Але, гадаю, це працює.
Бути чарівним?
Ні. Відволікати тебе.
Приємно, що ти думаєш, що я чарівний.
Капітан вимкнув індикатор пасків безпеки,
тому ви можете пересуватися по салону.
За кілька секунд бортпровідники передадуть...
Дякую.
Не хвилюйся.
Я допоможу вам.
- Дякую, юначе. - Прошу.
- Він у вас хороший. - Дякую.
Як ви познайомилися?
- Взагалі-то, ми... - Я був в аеропорту, вірте чи ні.
Справді?
Так, її телефон розрядився,
тому я галантно запропонував їй свою зарядку.
Ми почали базікати.
Слово за словом...
І відтоді він заряджає мої батарейки.
Молодці.
- Хай там як, приємного польоту. - Вам теж.
Розкажи про весілля.
Так.
Це другий шлюб мого тата з жінкою, яку я ще ніколи не бачила.
Тож...
- То ти летиш на весілля тата. - Так.
І ти ще не бачила його наречену.
- Ні. - Як це працює?
Ну...
усе почалося, коли він отримав роботу викладача поезії в Оксфорді.
Потім пообіцявши, що це триватиме лише семестр,
він подав на розлучення з мамою,
закохався в жінку, на ім'я Шарлотта,
і зробив їй пропозицію.
А потім він змусив мене, хоча ми й не бачились понад рік,
перелетіти через океан у консервній банці,
щоб я стояла поруч із ним у сукні кольору синця.
Це жахливо.
Так.
Якщо тебе це потішить, то 50% шлюбів закінчуються розлученням.
А інші 50% ні?
Так, але ймовірність того, що це станеться, була дуже великою.
Від цього має стати краще?
- А стало? - Ні.
Думаю, це відстій.
Найгірше те,
що він виступить перед усіма
і дасть ті самі обіцянки, які він порушив.
Я розумію, люди можуть знову закохатися.
Якщо це дійсно так, то для чого так старатися довести це?
Навіщо влаштовувати велику вечірку, щоб щось комусь показати?
Думаю, справжнє кохання не в цьому.
Справжнє кохання - це знайти того,
хто триматиме за руку, коли буде складно.
І це все?
Без весілля, заміжжя, просто
хтось, хто триматиме за руку?
Так, щось таке.
Мені подобається,
що весілля - це обіцянка.
Не всі виконують свої обіцянки.
Хай там як,
це моє весілля.
А твоє? Прошу, скажи щось драматичне,
як-от мачуха виходить за дядька, чи щось таке.
То що це буде?
Смачна курка з овочами
чи дуже суха риба?
Курку, будь ласка.
Я оберу рибу.
Курку.
Чудовий вибір, мадам.
Овва, наше друге побачення.
Не встигаю за подіями.
ВІЛЬНО ЗАЙНЯТО
«НАШ СПІЛЬНИЙ ДРУГ» ЧАРЛЬЗ ДІКЕНС
Добре?
Так. Вибач, я...
Боже.
- Тобто... - Сексі, я знаю.
- Ідеально. - Я так і думав.
Дуже мило.
То ти не брехала про Дікенса.
Насправді я не читала цю книгу.
- Схоже, хтось читав. - Так.
Вона татова. Він дав її мені після розлучення.
Ми так робили. Він давав мені книжки, які любив, а потім я теж їх любила.
Це одна з найкращих. Я читав її щонайменше десяток разів.
Знаєш, тепер я нечасто рекомендую тобі книжки.
Та деякі з них надто важливі, щоб загубитися у всьому цьому.
Дякую.
То що, йдемо спускатися схилами?
Так.
Спершу попісяю.
«Що краще: знайти й втратити щось цінне чи ніколи не мати?»
Тому я й повертаю її.
Не прочитавши.
Так.
Хочеш піти зі мною в кіно?
Перше побачення, вечеря, романтична комедія.
Я не проти ромкому.
Якщо усі щасливо кінчать.
Ти зрозумів.
- Тобто щаслива кінцівка... - Усе добре.
У фільмі з акторами...
Щасливо кінчити - це я люблю.
КІНЕЦЬ
- Ходімо до виходу на посадку разом. - Мамо, мені 21. Ні!
Гаразд, старанно працюй. Але не забувай веселитися.
Добре.
- І правильно харчуйся. - Ти теж.
Я так тобою пишаюся.
Добре. Іди.
Іди.
Живи своє життя.
Насолоджуйся пригодою.
- Прощавай! - Па-па.
Бувай!
Пишеш промову?
Так.
Дружба?
Так мені сказали.
Відпочила?
Трохи.
Я думав про це, і не думаю, що тобі варто її повертати.
Книгу.
Чому?
Історично склалося, що ви з татом були дуже близькі,
тож, швидше за все, врешті-решт ти його пробачиш.
Тож зроби це зараз.
Ти й твоя математика.
Так, мого брата теж це бісить.
- Маєш братів і сестер? - Лише брата.
Він на два роки молодший. Лютер.
Він живе в Лондоні?
Так, з мамою і татом.
Доки кілька місяців тому він не вирішив купити зелений фургон «Спрінтер».
Круто.
Він теж так каже.
Ви близькі, історично?
- Ти ставиш багато питань, так? - То що?
Мама захворіла, коли ми були дітьми.
Тому так. Але ми дуже різні.
Усе гаразд. Я вже звик.
З мамою все гаразд?
У неї була ремісія 14 років, але хвороба повернулася.
Вибач.
Нічого.
Ти небезпечна. Знаєш про це?
Я?
Так.
Я надто відвертий з тобою.
Хай там як, гадаю, треба піти в туалет, а потім поспати.
Так, я теж.
Пані та панове, говорить капітан.
Ми востаннє спускаємося до Хітроу
і за 15 хвилин приземлимося.
Дякуємо, що подорожуєте з нами,
і сподіваємося, що вам сподобається в Лондоні.
Доброго ранку.
- Я хотів... - Я думала...
- Вибач, ти... - Ні.
Ні, ти.
Я хотів спитати, чи...
Це твоє весілля. Де буде церемонія?
Шордіч, здається.
Шордіч дуже крутий. Дуже хіпстерський.
А твоє? Куди йдеш на весілля?
Маю бути в Пекгемі о 13:00.
У старій капличці, де батьки займалися аматорською драмою.
Принаймні у тебе є час до 13:00.
- Моя церемонія опівдні. - Опівдні?
Не таку реакцію я чекала.
Усе буде добре.
Якщо поспішиш.
Якщо не затримаєшся на митниці.
Боже.
Купчасті хмари. Найкращі хмари.
Вони єдині у світі виглядають так, як ми малювали в дитинстві.
Твоя сім'я - не колекція фігурок?
- Бо моя так. - Я хочу це побачити.
Вибач, до п'ятого побачення не буде знайомства з сім'єю.
Ти ж спала зі мною на першому.
Порушую для тебе всі правила.
Я теж.
Британські паспорти ліворуч.
- Усі інші праворуч. - Готова?
Британські паспорти ліворуч. Усі інші праворуч.
Пане, пані, ви маєте рухатися далі.
- Дай свій телефон. - Пане.
- Не можна затримувати лінію. - Дві секунди.
Це мій номер.
...зліва. Усі інші праворуч.
- Напиши - матиму твій. - Ідіть.
- Добре - Так, я йду.
Побачимося по той бік.
Чекай. Що?
Побачимося по той бік.
Добре.
Ці лінії не ведуть до різних країн.
Чорт.
Наступний.
Наступний!
Наступний.
Наступний!
- Доброго ранку, пані. - Доброго ранку.
Привіт, вибачте.
- Ось. - Що привело вас до Лондону?
Весілля.
І на скільки ви тут?
Лише на вихідні.
Знаєте його номер чи ім'я?
Що?
Людини, у якої ви залишитесь.
Так.
Ендрю Салліван, він мій тато.
Ми будемо в готелі «Спіталфілд» на весіллі.
Там ми зупинимося. Він одружується.
Гарної подорожі.
ПРИКОРДОННИЙ КОНТРОЛЬ
ТЕРМІНАЛ
Привіт!
Можна?
Секунду.
Здається, мені треба в Шордіч.
Церква Святого Луки. Так, у Шордіч.
Ось вам порада,
якщо ймовірність знайти кохання в аеропорту лише 2%,
і хлопець дає вам свій номер, переконайтеся, що телефон заряджений.
Ні.
І спитайте його прізвище.
ТАТО
Я вже в таксі.
Гаразд, як далеко?
За пів години їзди.
Гаразд, друзі Шарлотти чекатимуть.
Кого?
Тебе.
Не можу дочекатися.
Гедлі приїхала на весілля батька й у неї було сім хвилин.
Цього достатньо, щоб чотири подружки нареченої почаклували.
- Спізнюється. - Не хвилюйся.
- Хто спізнюється? - Це вона?
Ти Гедлі?
- Привіт. - Привіт.
- Гедлі. - Слава Богу.
Привіт, я Берті.
А це Вайолет, Жасмін і Шанті.
Привіт усім. Вибачте за спізнення.
Так, міс яблучний пиріг, час іде.
Випрямлю це для тебе.
У тебе чудове волосся.
- І твоя шкіра... - Не з'їж її.
Я можу лизнути. Та я не буду!
Ананас.
Мало хто зможе мати такий вигляд.
Дякую.
- Текіли? - Гей.
Перше правило британського весілля.
- Нахлюпатися! - Так!
Попри всі махінації,
друге весілля Ендрю Саллівана почалося на десять хвилин пізніше.
Воно тривало 52 хвилини 18 секунд.
Було 760 квітів,
п'ять подружок нареченої і 48 капелюхів.
На 100% згодна, Шарлотта Енглбі мала щасливий вигляд,
а Ендрю Салліван був дуже закоханий.
Священник говорив надто довго,
прозвучало сім жартів, чотири зворушливі історії,
і слово «кохання» було використано 12 разів.
31% гостей були зворушені до сліз,
обмінялися двома обручками,
і одна подружка нареченої не могла перестати думати про хлопця з літака.
...доки смерть не розлучить вас.
Так.
Вибачте. Тобто, беру.
Тоді я оголошую вас чоловіком і дружиною.
У середньому весілля має перерву 75 хвилин між церемонією та прийомом.
Проте сьогоднішнє весілля має перерву у 240 хвилин,
а це означає, що за наступні чотири години
Гедлі мусила придумати, що сказати батькові.
Гедлі?
- Привіт. - Привіт.
Боже, радий тебе бачити.
Поглянь на себе. Ти змінилася.
- Подорослішала. - Так.
Дивно це відбувається.
Хай там як, вітаю.
- Важливий день. - Дякую.
Це дуже важливо, і ми дуже раді, що ти тут.
Ну, знаєш, я дуже старалася все пропустити.
Так. Так.
Це був жарт.
Так. Смішний жарт.
Слухай, я хочу дещо запитати,
і було неправильно писати це через СМС чи мобільний.
- Телефон. - Так.
Ми з Шарлоттою думали,
чи станцювала б ти танок батька з дочкою на прийомі.
Я казав їй, що ти подумаєш, що це дурня...
Добре.
Справді?
Так. Усе гаразд.
- Ти це хотів спитати? - Так.
- Так. Це чудово. Гаразд. - Чудово.
Гедлі.
Рада нарешті познайомитися.
Твій тато хвилювався, коли думав, що ти не встигнеш.
- Він хотів усе скасувати. - Справді?
Так, ти жартуєш? Я не збираюся робити це без тебе.
Ти моя донька.
Гей, фотограф сказав, щоб ти була готова за п'ять хвилин.
Скажи, хай іде геть. Я з почесним гостем.
Ні, не смій.
Гаразд. Фото. Буває один важливий день, так?
Ну, статистично - ні.
- Шар, гості хочуть попрощатися. - Гаразд.
Том і Карен зробили це. Ти така мила.
Ми повернемося на прийом,
нам треба заскочити на поминки в Пекгем-Хаус.
Боже, мені дуже шкода.
- До кого? - До подруги Тома з театру.
Це трагічна історія.
Одружена, двоє синів, поборола рак 12 років тому,
а він неочікувано повернувся.
Один з синів прилетів додому з університету в США.
Боже. Уявляєш, як це, летіти на поминки мами?
Я лечу на весілля.
Ти теж, так?
Власне, це мій одяг для відпочинку.
Так, я люблю розслаблятися в прасованому костюмі.
Імовірність того,
що сім’ї Олівера та Гедлі мали спільних друзів складає 0,2%.
Гедлі, мила, ми хочемо зробити кілька фото.
Через 13 хвилин автобус відправиться з Шордіча у напрямку Пекгема,
це означає, що Гедлі Салліван
має дві хвилини, щоб вирішити, чи сяде вона на нього.
Якщо ні, то ймовірність того, що вона знову побачить
Олівера Джонса, складає 6%.
Так.
Розумієте, доля може бути долею,
лише якщо ми вирішимо, що хочемо цього.
- Гедлі, що ти робиш? - Вибач.
- Я мушу йти. - Що?
Так, мені треба дещо зробити,
але я повернуся.
Зараз, у Лондоні?
Так. Скільки часу до прийому й напоїв?
- Чотири години. - Чудово. Побачимося.
Обіцяю.
Що? Ти куди?
Усе гаразд. Усе добре.
ГОТЕЛЬ «СПІТАЛФІЛДС»
Гедлі не була впевнена в цьому рішенні,
але щось всередині підказувало їй, що вона має бути там.
- Цей автобус їде до Пекгема? - Так, якщо заплатите.
Як це зробити?
Торкнувшись своєю устрицею.
Торкнувшись...
- Скористайтесь кредиткою. - Так. Очевидно. Це логічно.
- Ідіть - Круто. Вибачте.
Такі зараз діти.
Чекайте.
Ви ж не думали, що це вся історія?
Оллі!
Йоу! Брате мій, це трек в честь твого повернення!
- Вибачте за це. Лютере. - Діджей Джонсі.
У мене є інста.
- Сюрприз. - Нас заарештують.
За що? За мої круті біти? Діджей Джонсі. Шукайте в інсті.
Добре. Мабуть, нам треба йти.
Перш ніж ви щось скажете,
я не вуличний музикант, я просто зустрічав брата.
- Робіть це в іншому місці. - Так, пане. Зрозумів.
- Ми вже йдемо, так, Оллі? - Я, типу, когось чекав.
А мені, типу, байдуже.
Добре. Ходімо.
- Що це було? - Радий тебе бачити.
Радий тебе бачити.
Як долетів, буркун?
Усе було добре.
Несподівано.
- Ти справді виголосиш промову під музику? - Боже, а ти? Мовою математики?
Я виголошу промову як нормальна людина.
Нудно.
Нарешті в Пекгемі
Олівер Джонс підготувався до заходу.
Це, звісно, передбачало вдягання шекспірівського костюма.
Як ти там, Ромео?
Я не Ромео. Я Макбет.
Що ж,
маєш чарівний вигляд.
Гаразд, Багз Банні. Зробімо це. Нумо?
- Я Боттом. - Боттом?
- Звісно. - Персонаж Шекспіра.
Низькосортний, хіба що.
Попри те, що там був один Пак, два Гамлети й п'ять Джульєтт,
це була не звичайна вечірка на тему Шекспіра.
Насправді це взагалі була не вечірка.
Привіт, тату.
Радий бачити.
- Радий бачити. - Як долетів?
Несподівано.
- Не зізнається. - Усе добре?
- Де мама? - Тут.
Привіт, мамо.
Олівере.
Вітаю вас, друзі. Дякую всім, що прийшли на те,
що можна назвати поминками за життя Тесси Джонс.
Чи, як це любить називати Лютер, її прощальна вечірка.
Він не дуже розумний. Але ми його любимо.
Так, дякую, що допомогли їй
здійснити її мрію - щоб усі її друзі,
і деякі вороги
виступали для неї.
Прийнятними промовами є музичні номери,
інтерпретовані танці. Дякую, Глоріє. Так.
Та ямбічний пентаметр від вашого покірного слуги.
Без зайвих слів зірка вечора й центр уваги
хоче сказати кілька слів.
Ось і вона.
Кохання мого життя.
Мій літній день.
Тесс.
Дякую вам усім, що...
прийшли сьогодні.
Що ж, так сталося, що ми з Валом планували мій похорон,
і це перетворилося на таке геніальне шоу,
і я зрозуміла, що хочу за життя побачити це.
І ти маєш рацію.
Ненавиджу, коли за моєю спиною говорять про мене гарні речі.
Думаю, це марнотратство.
Ти знаєш, якою є твоя історія,
коли знаєш кінець.
І...
тепер я знаю, що моя - це історія кохання.
Здається, моє життя почалося тоді, коли я познайомилася з Валом
на заняттях з Шекспіра.
В університеті. Він грав Річарда Третього.
- Блискуче. - Жахливо.
Але як казав Бард:
«Той, хто любив, любив не з першого погляду».
Що тут скажеш? У мене ексцентричні смаки.
Відтоді ми написали
найкращу історію разом з нашими двома милими, нечемними,
сміливими синами.
І я дуже вдячна кожному з вас за те, що ви були її частиною.
Це було чудово.
Тож гайда веселитися.
Нумо наїмося досхочу
і нап'ємося.
І єдине правило дня...
не забудьте прощатися.
Добре. Та-дам!
Кінець.
Дякую.
Ми маємо побути тут хоча б одну ніч.
Заберіть цю стару зі сцени.
Тепер, я щасливий оголосити, що виконаю свій попурі з Шекспіра...
Поминки за життя Тесси Джонс тривали одну годину та 32 хвилини.
Було виконано 26 промов, включаючи дев'ять монологів...
...чесність чи...
До біса це, я все забув. Абсолютно все. Мені наснився жах, коли я вчив це.
...п'ять віршів...
Вона любить мене.
...вісім пісень,
три танці,
один реп у вільному стилі,
і дивний діджейський сет.
Я кажу «Діджей», а ви кажете «Джонсі». Діджей!
- Що? Хто? - Що?
Старайтесь краще.
- Діджей! - Джонсі!
87% гостей були зворушені до сліз.
Слово «кохання» вживали 39 разів.
Один син хотів досі триматися за руки з дівчиною з літака.
Коли Олівер Джонс пішов з поминок матері,
Гедлі із середньою швидкістю 19 км в годину прямувала туди.
З ЕСМ БАНКОМ НЕМАЄ НІЧОГО НЕМОЖЛИВОГО
Пекгем-Хаус.
ЗУПИНКА
Перепрошую.
- Так. - Привіт.
Можете допомогти? Телефон розрядився. Я шукаю Пекгем-Хаус.
Гаразд. Так.
Тож праворуч на Квінс-Роуд, ліворуч на Кінгз-Гроув.
Вам треба ліворуч до воріт.
Так, круто. Дякую.
- Не уявляєте, як допомогли. - Сподіваюся, ти його знайдеш.
Чекайте.
Ось ти де.
Що таке?
Усе гаразд, мамо.
- Поговори зі мною. - Іди туди.
- Іди. Ти пропустиш свою вечірку. - Олівере.
Поговори зі мною.
Я просто
не розумію, чому ти не лікуєшся.
Я читав дані.
Я знаю,
що якщо почати хімієтерапію з протизапальною дієтою,
у тебе буде ще 6, 12, може, навіть 18 місяців.
Нащо?
Я серйозно.
Щоб постійно бути хворою?
Ти була б з нами.
Я знаю. Вибач.
Але три, шість, дванадцять місяців нічого не змінюють.
Я все одно помру.
Я хочу бути собою.
Я б хотіла трохи пожити, перш ніж піти.
- Будь ласка. - Так.
Іди сюди.
Я дуже тебе люблю.
Добре.
Живи зі мною. Ти знаєш, чого хочеш.
Влаштуймо велике, гарне,
незабутнє видовище самих себе.
Мамо. Дай мені секунду.
Добре.
- Люблю тебе. - І я тебе.
ВЕЛИКИЙ ЗАЛ
Перепрошую.
Поминки тут?
Поминки Тесси? Так.
Не знаєте, чи тут є Олівер?
Давно його не бачив. Може, Лютер знає.
Добре. Дякую.
Лютере?
- Так? - Ти брат Олівера, так?
Ти американка.
Так.
Олівер тут? Я його подруга.
Так.
- Чудові зуби. - Дякую.
Гарний фургон.
О, так, це «Спрінтер».
Я бачу.
Ходімо шукати Оллі. Сюди.
- Привіт, мамо, тату. - Ось він.
- Ви бачили Оллі? - Ні, він пішов. А що?
Дехто його шукає.
Представляю вам подругу Олівера.
Подруга Олівера!
Привіт, так. Гедлі. Рада знайомству.
Вал.
Тесса.
Гедлі.
Усе гаразд, мила?
Ти наче привида побачила.
Вибачте. Я просто...
мені сказали... я думала,
що це поминки. Тому я...
Думала, я мертва.
Я дуже рада, що ні.
Я теж.
Я принесла... Не знаю, чи це дивно, але я принесла це.
- Це вам. - Думаю, тепер це не так дивно.
- Дякую. - Будь ласка.
І не хвилюйся через плутанину.
Дуже незвично, коли хтось влаштовує поминки перед смертю.
Це геніальна ідея.
Який сенс у тому, що всі ці люди
говорять приємні речі, якщо ви не поруч, щоб почути?
Я теж так думаю.
Гайда потанцюємо.
Іди, мамо.
- Ну ж бо. - Підніми мене.
- Ось так. - Рада знайомству.
- Я теж. - Дуже приємно.
Привіт.
Що?
Твоя сукня.
Вона жахлива.
- Мені подобається. - Ні.
- Так. - Ні.
Вона гарна.
Як для синця.
Як пройшло?
- Весілля? - Так.
Це не має значення.
Ну ж бо.
Це було
дратівливо приємно.
І Шарлотта зовсім не викликає ненависті, а мій батько щиро щасливий, тож...
Боже, звучить жахливо.
Це найгірше.
Я почуваюся погано через те, що жалілася на тата весь політ.
Чому?
Бо він не помирає.
Чому ти мені не сказав?
Це трохи складно. Тобі не здається?
«Привіт, радий знайомству.
До речі, моя мама помирає від раку легенів,
тому я лечу до Лондона на її поминки, але, поворот сюжету,
вона ще не померла.
Вона влаштовує прощальну вечірку на тему Шекспіра,
і це нормально робити замість того, щоб лікуватися».
Усе гаразд?
Так, усе добре.
Справді.
Дев'ять відсотків хворих на рак легенів живуть понад десять років.
Чому ти завжди так робиш?
Як?
Пояснюєш усе цифрами,
замість того,
щоб сказати щось щиро.
Як?
Як, не знаю. Як будь-що. Те, що ти
справді відчуваєш.
Вибач.
Я хочу. Просто мені
здається, це не...
- Ти сказала бути чесним. - Я знаю.
Це найчесніше, що я робив за день.
Вибач.
Мені здається, що в тебе зараз багато проблем,
та ти вдаєш, що це тебе не турбує.
Що ти хочеш почути?
Хочеш, щоб я сказав, що я повністю виснажений?
Що я вже сумую за нею?
Що це найгірший день у моєму житті, окрім того, що наближається?
Я просто хочу бути поруч.
Може, я не хочу виливати душу дівчині, яку щойно зустрів у літаку.
Оллі.
Люди йдуть. Хочеш виголосити промову - саме час.
Так. Добре.
Тобі треба йти.
- Було нерозумно приходити. - Я не це мав на увазі.
Ні, усе гаразд.
Мені теж треба йти.
Скажи сім'ї, що я рада знайомству.
Ну ж бо, Оллі.
- Вибач. - Усе гаразд.
- Усе гаразд, Ромео? - Так.
Приблизно 17,6% людей ідуть від кохання всього свого життя.
Олівер скоро стане одним із них.
Даруйте. Вибачте, здається, ви залишили сумку.
Це не...
Дякую.
Так.
У мене не було можливості виступити під час поминок,
тому ось.
Тридцять сім.
Стільки п'єс написав Шекспір за життя.
Скільки ж мама читала чи виступала для нас з братом, коли ми були маленькими.
Дев'ятсот - скільки днів вона проводила нас до школи,
доки я не сів за кермо.
Двічі
вона робила мені полуничне варення, коли дівчина розбивала мені серце.
Річ у тім,
що я...
я намагався виміряти життя мами цифрами.
Це те, що я роблю.
Мамо, ти знаєш це.
Це те, що я роблю з усім.
Це допомагає мені
зрозуміти світ, напевно.
Але річ у тім,
що Тесса Джонс - не число.
Вона не п'єса, яку грала,
не їжа, яку вона готувала, і не порада, яку вона давала.
Вона моя мама.
Я дуже за тобою сумуватиму.
Даруйте. Це дорога до вокзалу?
Не знаю. Вибач.
Чорт.
Мій рюкзак.
Ви б не хотіли обмінятися?
Вибачте, даруйте.
Ми біля Спіталфілдсу?
Секунду. У мене клієнт.
- Вибачте. - Перепрошую.
Пане, ви не проти, якщо я позичу ваш телефон?
Дякую. Я на секунду.
- Алло? - Тату?
Гедлі, усе гаразд? Ми приїхали до приймальні.
- Ти не відповідала. - Батарея розрядилася.
Вибач, я...
Що сталося?
Я загубилася.
На якій вулиці? Де ти?
Вулиця Езра, І2.
Гаразд. Не рухайся. Я їду за тобою.
Добре. Дякую.
Гедлі!
Гей.
Вибач, що зіпсувала твій день.
Я так хвилювався.
Що сталося?
Обіцяєш, що не сердитимешся?
Ні, але я хочу знати, що сталося.
Я пішла шукати хлопця, якого зустріла в літаку.
Хлопця.
- Скільки йому? - Тату.
Вибач.
Його звуть Олівер.
Він ботан, любить математику.
І він
добрий і...
дивовижний,
і я думала, що він летить сюди на весілля, як і я,
але виявилося, що на поминки мами, яка не померла, вона просто дуже хвора.
І...
не знаю. Я відчула, що маю бути поруч із ним.
Знаю, це звучить наче дурня.
Чому це дурня?
Бо я знаю його вісім годин,
я сиділа біля нього в літаку, і я втекла з весілля, щоб знайти його.
Це божевілля і безглуздя.
Ну, це не так.
Схоже, що ти дуже хоробра.
Чому ти не боровся за маму?
Чому не боровся за нас?
Гедлі.
Чому?
Не знаю, чи маю для тебе хорошу відповідь.
Це важко.
У якийсь момент ми просто
перестали докладати зусиль.
Коли я прилетів сюди
ми знали.
Кохання - велика праця.
Тому ти й обрав Шарлотту? Бо це легше?
Ні.
Ні, я засвоїв урок.
І я не хочу тебе втратити.
Мені подобалося старе життя.
Я не хотіла, щоб усе змінилося.
Мені шкода.
Я не хотів тебе скривдити.
Я знаю.
Усе гаразд.
Справді. Усе гаразд.
Рада, що ти щасливий, тату.
Справді?
Так, я знаю. Для мене це теж шок.
Але так, я рада.
Дякую.
Будь ласка.
Так добре поговорити.
Я скучила за тобою.
Ідемо на вечірку?
Класне взуття.
Це кросівки, тату.
Шарлотта.
Я знаю. Якщо ти даси їй шанс...
Ні, Шарлотта.
Привіт, мила!
Привіт, крихітко.
Я голодна. Я цілий день не їла.
Цілий місяць, якщо чесно.
- Хочеш? - Ні. Дякую. Усе добре.
- Усе гаразд? - Так. Ми просто розмовляли.
Я дуже перепрошую, що ось так втекла.
Усе гаразд. Я так тисла на тебе
з подружкою нареченої та танцями,
я б теж утекла.
Усе не так.
Ні, я знаю, яка ти важлива для свого батька.
І я дуже хочу тобі сподобатися.
Вибач, я знову тисну.
Усе гаразд.
Не хочеш скуштувати?
- Не люблю майонез. - Не любить майонез.
Так.
Знаєш що? Вона мені подобається.
Нелегко було прийти сюди.
- А ще ти їй подобаєшся! - Мамо, замовкни.
- Ми про неї поговоримо? - Ні.
Знаєте, які шанси у стосунків на відстані? Десь 56%. Я цього не робитиму.
Зачекай. Гедлі Елла Салліван, народилася 16-го січня.
- Дуже добре. - Облиш.
Ти маєш повернути це їй.
- Не можу. Я не знаю, де вона. - Для цього є інтернет.
Повірити не можу. Чекай.
Це не...
Не бийтеся.
Я помираю. Не бийтеся. Припини. Облиш його!
Цукерочки.
Це дуже хороша книга.
І що це?
У церкві Святого Луки.
Весільний прийом у Військово-Морському коледжі о 18:00.
Ось і воно. Чудово.
Хочеш, щоб я зірвав весілля?
Просто йди.
Яка різниця, які шанси?
Ну ж бо, мамо.
- Ходімо додому. - Гарна ідея.
Добре. Вставай.
Я принесу кисень.
- Гаразд. - Краще йди.
Знаєш,
якби я знав, які шанси
у твоєї мами захворіти на рак
і померти, коли я закохався в неї,
знаєш, що я зробив би інакше?
Абсолютно нічого.
Кляті весілля.
Вибач. Привіт. Я завжди спізнююся.
Якщо тобі стане легше, я весь день спізнююся.
Схоже, тут є історія.
Можна й так сказати. Так.
Усе добре закінчилося?
Не знаю.
Є речі, які я б хотіла змінити.
Але потім...
Так.
Так, усе добре закінчилося.
Може, не судилося.
Гей.
Твоя черга.
Дякую, що робиш це,
я маю на увазі не лише танці, а й усе.
Я вдячний, що ти тут.
Я теж.
Справді.
Можеш залишитися на Різдво, якщо хочеш.
Ніякого тиску.
Знаю, буде не так, як було раніше з мамою,
але було б добре.
«Що краще: знайти й втратити щось цінне чи ніколи не мати?»
«Наш спільний друг».
Ти прочитала!
Ще ні, але я збираюся.
Гадаю, я зрозуміла.
Тоді в мене є ще одне питання.
О ні.
Ти готова до бугі-вугі?
Чи готова я?
Уперед.
Добре.
Народе?
Підкинете до Гринвіча?
- Водій, уперед. - Стрибай.
Усі на борт!
Ця штука швидше не їде?
21 грудня - найкращий день у році для закоханих у Лондоні.
Коли 2 380 000 різдвяних вогнів освітлюють місто,
а сотні чашок гарячого шоколаду ширяють у холодних руках,
цей день є четвертим за популярністю для пропозиції руки та серця.
Чотириста двадцять дві пари одружаться,
тридцять дев'ять відсвяткують 45-ту річницю весілля,
і тисячі незнайомців вперше зустрінуться поглядами.
Але з усіх пар, які закохуються в цей чудовий день,
історія лише однієї має значення.
- Це було так! - Ні, не так.
- Це було не так. - Ти поклала кота в холодильник.
Ти сказала, що коту наче було жарко.
Що краще за сімейну прогулянку? Ми давно цього не робили.
- Так, дуже добре - Це неправильно. Це не...
Слухай, я просто кажу, що ми доїдемо.
Доїдемо. Ми в найшвидшому фургоні Лондона.
- Там далі більше заторів. - Знаєте що?
Не заважайте. Я не можу їхати через вас.
Це було ліворуч позаду. Це було ліворуч.
Це не та дорога.
- Я їду за навігатором. - Це з іншого боку.
- Ти їдеш не туди! - Ближче не можу.
Це воно. Ось.
- Боже. - Що ви хочете, щоб я зробив?
Їхав по траві?
- Довірся мені. - Зупини машину.
- Що? - Зупини машину.
- Люте! - Що? Годі.
Зупини машину!
Що?
Було весело.
- Дякую, що підвезли. Обожнюю цей фургон. - Знайди її, Макбете.
Гедлі!
Скажи щось.
Ти щось скажи.
Гаразд.
Сюрпризи.
Ось чого я боюся.
Ну й темряви.
І мікробів.
Добре.
Навіщо ти мені це кажеш?
Ти спитала, чого я боюся, коли ми зустрілися.
Ось і все.
Я боюся
бути застигнутим зненацька речами як
рак
чи розбите серце.
Було б чудово, якби ти щось сказала.
Сподобався цей сюрприз?
Так, я можу звикнути до такого.
Навіть від дівчини, яку щойно зустрів у літаку?
Особливо від дівчини, яку зустрів у літаку.
Тобі треба туди?
У мене є час.
Я планую завтра пропустити свій рейс.
Так?
Ти знала, що кожні 50 стосунків починаються в аеропорту?
- Справді? - Так.
Ну, насправді приблизно 8% пар зустрічаються через відсутність зв'язку.
Що ти насправді досліджуєш?
Насправді?
Насправді, так.
Добре.
Статистичну ймовірність кохання з першого погляду.
Гедлі Салліван та Олівер Джонс поцілуються 12 872 рази за своє життя разом.
Вони будуть одружені 58 років,
у них буде 1462 сварки
і вони займуться коханням 5787 разів.
Гедлі триматиме руку Олівера, коли Тесса зробить останній подих.
Олівер триматиме руку Гедлі, коли вона зробить свій.
І вони обоє триматимуть руку дочки в день її народження,
і дивуватимуться її крихітним пальцям,
і тому, що все це було б неможливо,
якби не пропущений рейс,
зламаний пасок безпеки
і вибір кохати одне одного щодня.
ПОЧАТОК...
Переклад субтитрів: Соломія Сорокотяга