Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ПЕРЕКОНАЙ МЕНЕ
Куди женеш?!
Піднімай, рідненька.
РІДНЕНЬКА
Бабусю!
Де ти?
Бабусю!
АЙСЕЛ ЕРДЕНІЗ
Бабусю!
Де ж ти, рідененька?
-Бабусю! -Пані Айсел теж не вдома?
Моя бабця сказала, в неї серце гупає, а я не можу її знайти.
Дорук, так? Якщо не помиляюся.
Помиляєшся.
Але хоча б послідовна.
З моєю нема зв'язку.
Спершу гудок ішов, а зараз геть нічого.
У нас верхні вікна зачинені,
але, може, тут відчинені.
Теж зачинено.
-Дзвонить, але вона не піднімає. -Він там!
А якщо вони не можуть підняти?
Ти що!
Ну от, по дверях!
Що ви наробили, діти?
Тримай цю штуку.
Ви як малі діти.
Як ти могла сказати, що в тебе гупає серце, і не піднімати?
В мене купа роботи. Для чого я тут?
Де ви взагалі були?
На пляжі.
Мій телефон розрядився.
А я лишила свій тут.
Звідки я мала знати, що ти зразу ж приїдеш?
А що, по-твоєму, я мав робити, бабцю? Не підкажеш?
-Та годі вже! -Так.
Ми не малі діти.
Коли б не подзвонила,
ти такий: «Я в Європі»
або «Нема сигналу. Я передзвоню», або «Я на горі. Не дзвони мені».
-Ой, та ну. -У вас ніколи немає на нас часу.
Ви б не приїхали, якби не думали, що ми вмираємо.
Я зробив заміри, але сьогодні встановити не можу.
Звісно, синку. Нестрашно.
Все добре. Я з вами.
Ти про що? Якби не був, то все було б погано?
Ну, ніколи не знаєш.
Ще прийдуть грабувати чи бити скло.
-Хтось має їм завадити. -Та невже?
А ти не застарий, щоб гратися в лицаря?
Сил нема.
Ого. Пам'ятаєш, скільки мені років?
Ну, нам уже треба йти, синочку.
Так далеко їхав. Мабуть, втомився.
Якщо вам буде бентежно, приходьте до мене.
Ходімо, синку.
Певно, залишу його тут. Він мені вже ні до чого.
-Ідемо, бабцю. -Ходімо, синочку.
Якихось кілька подряпин. Я ж його не зробила.
Козел.
Рідненька, з тобою все добре?
Усе чудово. Почуваюся ліпше, ніж більшість 20-річних.
А от чи все добре з тобою?
Нащо ти розбила мої двері?
Ключа не маєш чи що?
Я розвернулася по дорозі на роботу.
Навіть не подумала про ключ.
Я так боялася, що втрачу ще й тебе.
Я тут надовго, пташко.
Я ніколи не залишу тебе саму.
Я так скучила.
Я так за тобою скучила.
Моя маленька.
А нащо я приїхав?
-Що? Що це за питання? -Бабцю!
Ти приготувала бурек.
Скажи мені. Що ти задумала?
Задумала зустріч з онуком.
Я місяцями тебе не бачила.
Та ну, бабцю. Я прошу Улаша заходити щотижня.
Останнім часом маю багато роботи. Спокою не дають.
Ти засмучена точно не через це. Має бути інша причина.
Про мене всі забули.
Думаєш, я колись про тебе забуду?
Ти моя султанша.
Я дуже скучив.
Авжеж.
А тепер послухай.
Більше так не роби, чуєш?
Просто подзвони. Я прийду, де б я не був.
-Добре? -Добре.
-Ох, мій соколе. -А тепер час на бурек.
Поїмо. Смачного.
Каже, все добре, але я лишуся на вихідні.
-А що там у тебе? -Знову ті хлопці.
Керем весь день у кабінеті пані Селін.
Хоче зняти обкладинку наступного місяця.
Пані Селін, схоже, не проти.
Навіть на день не можу поїхати. Кого він знайшов?
Іноземну модель. Приїде на особливий захід.
У неї спільний проєкт з люксовим брендом білизни.
Мають цілу колекцію.
Фотосесію завершено. Треба лише взяти інтерв'ю.
Справді? І що скажеш?
РЕДАКТОРА САХРА ЕРДЕНІЗ
Ну, та фото непогані,
але далеко не естетичні.
От сексист-опортуніст.
«Ми чекаємо на фотографа, пані Селін».
Якщо пані Селін зрозуміє, що ти брешеш,
він отримає обкладинку і стане шеф-редактором.
Я просто намагалася виграти час, Аху.
Ми не можемо зв'язатися з його агентом.
Ти з розуму мене звести хочеш? Його ніде нема!
Та заспокойся.
Кажу тобі, я щось придумаю.
Добре. Чекай на мій дзвінок. Пізніше поговоримо.
Гаразд. Я чекатиму.
Ну він і гад.
Ти забагато працюєш.
Заспокойся трохи, пташко.
Якби ж ти знала, скільки в мене проблем.
Віднеси це Семісі.
Не годиться віддавати пусту тарілку.
Чому я?
Не мені ж це робити, коли моя доросла онука вдома?
Що люди скажуть?
Давай, лялечко. Просто віднеси.
Іди-іди.
-Ну добре. -Іди-іди.
Денізе, спустися на хвилинку, синочку.
Що таке?
Сахра принесла тарілку. Візьми її.
Я не хочу нервуватися.
У мене руки в тісті. Вона вже довго чекає.
Іди.
Ну дає.
Тримай.
Про що думаєш, Денізе?
То ти пам'ятаєш моє ім'я.
Це, певне, не ти готувала.
А тобі яка різниця хто?
Бо вони смачні.
Тонкі й смачні.
Тому точно не ти.
Сподіваюся, такі як ти скоро зникнуть з лиця землі.
Помрій.
Козел. Щоб ти подавився.
Досмі як 15-річний хлопчисько.
Ось так! Ура!
Так тобі й треба, Кереме! Так!
Так тобі й треба! Ура!
О, бабусю.
Легше. Що сталося?
Що він накоїв цього разу?
Знаєш що?
Він хотів украсти моє інтерв'ю, але твоя онука йому не дала.
Пам'ятаєш фотографа, про якого я тобі казала?
Деніз Тунали.
Назвати його роботи фотографіями — це не сказати нічого.
Це витвори мистецтва.
Ну, словом. Він здобув міжнародну престижну премію.
А тоді?
А тоді відмовився.
Уявляєш?
Він перший за 50 років, хто від неї відмовився.
Це просто смішно.
Усі його шукали, а він ніби випарувався.
-Як це? -Зник без сліду.
Ніхто не знає, де він.
Ми знаємо лиш ім'я. Жодних контактів.
Якби я знала, який він на вигляд…
Сонце, а ти колись чула про таку штуку, як інтернет?
Гаразд, бабусю.
Спробуй ти його пошукати. Скажеш, скільки в тебе результатів.
Якщо з ним нема зв'язку, чого ти так тішишся?
У Британії є один журнал. Вони хотіли інтерв'ю, а він відмовився.
Я запитала друга, який там працює. Він дав мені номер його агента.
А якщо він і тобі відмовить?
Не відмовить,
бо від цього залежить моє підвищення.
Його просто треба переконати.
ГАД
Чого тобі, Кереме?
Скажи пані Селін,
що не можеш зв'язатися з фотографом і твоя команда про це брехала.
Чи лишиш це задоволення, а заодно й підвищення, мені?
Нічого я не лишу.
Тому тримай свої фантазії при собі
і чекай на інтерв'ю.
Визнай це. Я переміг. І готуйся працювати на мене.
Я краще звільнюся.
РЕДАКТОР КЕРЕМ СОЙЛУ
Чому б і ні?
Той, кому дістанеться обкладинка, отримає підвищення, а інший звільняється.
-Згода. -Перемога буде солодкою.
Доброго ранку. Що сталося?
Кіт не хоче спускатися з дерева.
Деніз ще спить.
Стійте. Я вам допоможу. Зачекайте.
Обережно, дитино.
Нездара. Зараз.
-Чекай. Я потримаю. -Не треба. Я зможу.
Ой! Що ти робиш?
-Спокійно, бабусю. -Що відбувається?
Чекай. Обережно!
Відійди, Семіхо.
Усе добре, бабусю.
О ні!
-Чорт! -Чорт, Семіхо.
-А Деніз ще не встав? -Ні, на жаль.
Не треба. І без нього обійдемося.
-Я стрибну. Можеш посунути драбину? -Чекай.
Я її не підніму. Сил не вистачить.
-Денізе! -Бабусю, чекай!
Не треба. Я стрибаю. Не хвилюйтеся, пані Семіхо.
Відійдіть, пані Семіхо. Я стрибаю.
-Та ну! -Чекай, Сахро.
-Що таке? -Денізе, допоможи. Вона застрягла.
І для цього ти мене розбудила, бабцю?
Що ти взагалі там робиш?
Хочеш знову впасти?
Я просто подумала, що краще впасти мені, а не пані Семісі.
-Клас. Ти така уважна. -Безрозсудний козел.
Не випробовуй мене, бо залишу тебе тут.
Нащо ти взагалі вилізла на дерево?
Ти ж із тих, хто розгулює вулицями на підборах.
Дерева не для тебе.
Думаєш, я без тебе не злізу? Відійди!
Відійди! Я стрибну. Ти не супергерой.
-Бляха… -О ні!
Вибач, будь ласка. Я ненавмисно.
Мені так шкода. Покажи.
Не чіпай мене.
Ти вже й так постаралася. З мене досить.
Піди залатай його.
Пані Семіха вже точно про це подбала.
І могла б вибачитися.
Давай.
СЕМІХА ШЕНСОЙ
Твій чай, синочку.
Заходь, дитино.
Що…
Я…
Бабуся зібрала мені аптечку, але ви вже…
Я візьму. Дякую.
Я знаю це фото.
Справді? Це з першої виставки Деніза.
Ти точно пам'ятаєш.
Він багато фотографував у юності.
Йому подобалося, і він продовжив.
-Деніз Тунали? -Так, Тунали.
То автор цього фото —
це той самий Деніз Тунали, що й ваш онук?
Так, той самий. Мій онук.
Деніз Тунали.
Деніз Тунали тут, Аху, і я розбила йому голову.
А ще, без підвищення доведеться звільнитися.
Тому кидай все і їдь сюди. Я напишу, що тобі треба взяти.
То кажеш, заявилася якась дівчина,
взяла твій цінний шолом і жбурнула ним у скляні двері?
А тоді ти взяв і просто віддав його їй.
Віддав шолом, до якого мені було зась торкатися.
А тоді розбила тобі голову. Яка вона молодчина.
-Це все через тебе. -Що? Через мене?
Чого ти так раптово поплив на Лесбос?
-Склянку води, будь ласка! -Та нічого.
Я радий, що ти тут. Семіха скучила.
І знаєш що? Думаю, вона каже чисту правду.
Часом ти себе геть не чуєш.
Злишся без причини.
Я маю причини на неї злитися.
Ти про що?
А, на ту дівчину?
Я мушу з нею познайомитися.
Ну і ну.
Не знаю, радіти мені чи сумувати.
Як усе заплуталося, га?
Я мала б здогадатися, щойно побачила фото на виставці.
-Той човен… -Який човен?
Забудь про човен.
Це моя проблема. Що нам робити?
Я добре знаю Деніза. Він мстивий і не пробачить мені.
Але вже минуло багато років.
Хіба ні? Я впевнена, він змінився.
Люди не міняються, Аху.
Інтерв'ю не буде, якщо він мені не вибачить.
Доброго ранку!
-Доброго ранку! Вставай! -Що?
Вставай! Ось так. Давай.
Та ну, Сахро. Навіть ми так рано не встаємо.
Будь ласка, ще годинку. Одну годинку.
Тільки одну.
Не сміши мене. Вставай. Нам треба в магазини.
-Вставай! -Тут же курорт.
Усе відкривається пізніше. Ти здуріла?
Ще одну годинку, прошу.
Алло?
Добрий день.
Який ви сказали номер?
Гаразд. Я зараз перевірю і передзвоню.
Дуже дякую. Гарного дня.
Доброго ранку, пані Семіхо.
Доброго ранку.
Я подумала, може, ми поснідаємо всі разом,
щоб трохи зняти напругу і я могла ще раз вибачитися.
Якщо хочете, звісно.
Звичайно, дитино.
Гаразд. Чудово. Подивлюсь, як там бабуся.
У цій погоні за серпневою обкладинкою ми от-от провалимо липневу.
Чого ти мовчала? У Мерта хороше інтерв'ю, треба тільки перезняти фотосесію.
І тобі доброго ранку, подруго.
-Доброго ранку, дівчата. -Доброго.
Може, перенесемо ваш офіс сюди?
Ща за Мерт? Він теж може приїхати.
Ну, Айсел, хтось же має працювати в Стамбулі над обкладинкою цього місяця.
-Я приготую чай. -Я допоможу.
Рідненька, доброго ранку. Ти куди?
-Допомагати. -Ні.
Я запросила пані Семіху й Деніза поснідати.
Поки Аху готує чай,
скажи мені, чому ти весь час мовчки спостерігала,
поки я всюди шукала Деніза Тунали.
А якби сказала, то що?
Ти б причепилася до нього, як п'явка.
Спокою не давала б.
Тож я подумала, що вам спершу треба помиритися.
Чудова ідея.
Серйозно. То все вийшло, як ти хотіла?
Ну, я не просила тебе розбивати йому голову.
-А де чай, Айсел? -Іду, дитино.
Годі мені докучати.
Ось тут, доню.
У цій шафці нагорі.
Де мій подарунок?
У вітальні в шафі.
А от і бурек.
Ось так.
А де Деніз? Досі спить?
Він не ночував удома.
Доброго ранку. Пригощайся кавою.
Чому я чую це від тебе, а не від гарної жінки?
Змирися, брате.
Вставай.
Можемо піти до Семіхи й смачно поснідати.
Я не хочу весь день пити з тобою каву.
Та вона напевно вже кілька годин, як поснідала.
Снідають, коли прокидаються. Яка різниця коли?
-Тоді не йди. Як хочеш. -Ну добре.
Якого…
Хто з них Деніз?
Той, який не вміє усміхатися.
Він милий.
Але його роботи вражають мене більше.
Як це так: ловить на камеру такі емоції,
а в житті — несусвітній придурок?
Чому ви вчора не зайшли?
Такий добрий сніданок на подвір'ї пропустили.
Це ваш насуплений онук.
Я сказав, що Семіха, певно, скучила за мною, а йому стало заздрісно.
А ще ображається на сусідку. Такий злюка.
Бурек смачнющий.
-Спробуй, Улаше. -Гей! Ти що робиш?
Чувак…
Я люблю вас. Поїм бурек на подвір'ї.
-Ти куди? Дай сюди! -Чого це? Я теж хочу.
-Відпусти! -Чувак! Що ти робиш?
Іди, куди хочеш.
Як були хлопчиськами, так і зосталися.
Я взяв більшу порцію.
То ви дружите з дитинства?
-Щось таке. -Щось не таке.
Ми не дружили.
Радше навпаки.
Що з вами таке?
-Смачного. -Денізе.
Зачекай хвилинку. Я швидко.
Що це?
Заміна.
Не те щоб я розуміла, що не так зі старим.
Але нехай. На знак вибачення.
Я попросила Аху привезти новий, і вона привезла.
О ні.
Я просто… Я…
Я дзвонила в магазин і замовляла,
вони напевне подумали, що він для мене.
Мені дуже шкода. Чесно.
Не треба вибачатися. Ти не мусила його купувати.
Дякую за жест.
Я хотіла сказати…
Так не мало бути.
А мені подобається, такий барвистий.
Мені теж, але зі старим у мене багато спогадів.
Ну, я знав, що пані Сахра
вміє псувати гарні спогади.
Тому ти не винна, Аху.
Але султанша Семіха шукала горщик.
З нього вийде гарний горщик. Дякую.
Злюка.
Якщо хочеш, щоб Керем був твоїм босом, просто скажи, Аху.
Так. Я починаю операцію «Троянський кінь».
Я про Улаша. Він буде нашим троянським конем.
Він розповість нам
про смаки, слабкості свого друга, що він любить…
І взагалі, все, що він робить.
Розумію, але як саме ти це собі уявляєш?
Ось так.
УЛАШ КАЯ
Привіт. Два джини з тоніком, будь ласка.
О, вибач. Я тебе не впізнала.
Улаш, так?
Ти тут працюєш?
Щось таке. Дивно тебе тут бачити.
Ми хотіли перепочити.
Чули, що це найкраще місце і хотіли сюди заскочити.
Авжеж. Голодні?
Здивуй нас.
Добре. Спершу принесу коктейлі.
Який у нас план?
Отже. Улаш за хвилину прийде, ми запросимо його за наш столик.
Він погодиться, тому й Деніз буде змушений.
-А якщо він не прийде? -Прийде.
До речі, є якісь новини про липневу обкладинку?
Тобі нічого не сподобалось, тож, на жаль, нема.
Не можемо ми щоразу придумувати щось оригінальне.
А варто було б. Смачного.
Можна до вас приєднатися?
Звісно. Сідай.
Ось так.
Що ви задумали? Чого хочете?
Я колись працював у рекламі. Кажіть.
Ну, тема — екологічна мода.
Великий бренд робить крок до відновлювальної, екологічної моди.
Моя команда про це пише.
І сам текст нормальний, але фотосесія жахлива.
Скажімо так, ми не догодили пані Сахрі.
Слухай? А чому б не зняти фотосесію тут?
Думаю, це місце — те, що тобі треба.
А що саме тобі треба?
Хочу, щоб була свіжість, природа,
елементи минулого і майбутнього, просто, але витончено,
і по-справжньому.
Перепрошую.
Вітаю, босе. Пан Деніз хоче шоломи.
Добре. Проблему вирішено.
Денізе! Іди сюди.
Запрошують на інтерв'ю без упину.
Дай мені шолом.
Візьми обидва шоломи з мого офісу.
-Обидва? -Бабакале.
Коли заходить сонце, там — казка.
Там гарні рибальські човни і хвилеріз.
Краєвид чудовий. Деніз може тебе відвезти.
А якщо не сподобається, розглянемо інші варіанти.
Що відбувається?
Вибачте. Іди сюди на секунду.
Не поводься, як йолоп. Будь чемним.
Бачиш? Чудова можливість.
Поговори з ним його мовою, злови момент, відірвися і зроби щось.
-Справді? -Так.
Надіюся, він мене не вб'є, коли дізнається, що я хотіла інтерв'ю.
Береш чи ні?
Чекаєш запрошення?
А можна зайти аж туди?
Так і будемо мовчати?
Нам ж уже не по 15.
А тут є якесь тихіше місце на березі?
Добре.
Ні.
Не треба.
Я заплачу.
Загладжу провину.
Забудьмо про це, добре?
Це твоя нова тиха гавань?
А що? Відбереш у мене і її?
Я намагаюся вчитися на помилках.
Але це так круто.
Подорожувати, відкривати нове…
У тебе на це немає часу, так?
Я знаю і ліпші місця.
Чув, ти ніколи не виходиш з дому пані Айсел.
Ти ще дивишся на зорі і мрієш?
А ти ще збираєш камінці на пам'ять?
Ти не забув.
Це ти казала, що забула.
Ти здуріла?
Ні!
Чекай! Ти куди?
Серйозно…
Повірити не можу.
Браво!
Я загубив ключі.
Що значить, загубив?
Це неможливо.
Як? Вони випали тобі у воду?
Аякже! Я здурів і викинув ключі у воду.
Але чого ти йшов купатися, якщо вони…
І що нам робити?
Підемо пішки.
Як це, пішки?
Денізе…
Один раз. Хоч один раз.
Може все з тобою пройти гладко?
Чи це неможливо в принципі?
Ти щоразу мусиш мене кривдити?
-Послухай… -Не говори до мене.
Не треба, добре, Сахро?
Денізе, серйозно…
Будь ласка, просто замовкни.
Денізе…
Денізе, вибач.
Прошу, навіть не вибачайся, Сахро.
Я навіть не знаю, за що ти вибачаєшся на цей раз.
Коли ти вибачаєшся, стається щось погане.
Просто не говори зі мною.
Не дзвони мені.
Вдай, що мене не існує.
В мене питання. Що між тобою й Аху?
Що там між вами? Є щось?
Ну нарешті ти заговорив зі мною начистоту.
Вона гарна й мила. Ми ладнаємо.
А тепер скажи, чим тобі не вгодила Сахра?
Вона мінлива.
Була такою з дитинства.
Вона завжди поводилася так, ніби їй можна було все.
Нічого не змінилося.
Треба віддати їй належне.
Тому я не маю енергії на ще одну катастрофу.
Роби, що хочеш з Аху, але мене не втягуй.
Ти казала, що вони заприязняться, якщо ми їх облишимо.
Що сталося?
Поглянь на них.
Деніз пішов ще на світанку.
Нащо Сахрі було це робити?
Нічого вона не робила!
Вони створені одне для одного.
Колись вони так чи інакше це зрозуміють, але як?
Взагалі-то…
-Кажи. -Слухай.
Може, ми їх трохи обхитримо?
Присягаюся, я саме про це думала. Прекрасна ідея.
Гаразд. Мені дуже шкода.
Я вам одразу передзвоню.
Добре. Дякую. Гарного дня.
А я думала, що можу довіряти своїй команді.
Я тут надриваюся над серпневою обкладинкою,
а вони з липневою не дають собі ради.
Ти ж не серйозно на них сердишся.
Бо на це немає причин.
Розкажи, що вчора сталося.
Байдуже. Головне — результат.
А в результаті пан Деніз наказав мені йому не дзвонити.
Тоді ходімо до Улаша. Може, він його переконає.
Він не кине друга дитинства заради дівчини, яку поцілував учора.
Але я йому подобаюся.
Хай там як, а всі локації гарні.
Було б ліпше, якби ми включили ще й руїни і дороги давнього міста.
Ну добре.
Заскочимо до них. Так?
Деніза я точно не переконаю.
Хоча б постараємося для нашого останнього номера.
Ну чого ти? Не будь такою, прошу.
Зберися.
Нам потрібен твій розум.
Нарешті. Де ви були? Неважливо. Йдіть за мною.
Для чого ми тут, бабцю?
Бо, знаєте, тут зараз стільки туристів.
Ми б принесли вам, що треба.
-Щоб ти не турбувалася. -Годі балачок і йди за мною.
Заїдемо у відділ культури.
Твій друг нам допоможе.
Я надіслала одяг. Вони поговорять з брендом.
Переказ завершено. Ми майже готові.
А агенція?
Практично вирішено.
Мерт ще має подзвонити фотографу, щоб приїхав.
Терпіти не можу фотографів.
Зачекайте хвильку. Я зараз.
Які люди!
-Вітаю, Денізе. -Дякую.
-Що тебе сюди привело? -Просто виконую накази.
Думав, ви не говорите.
Що там? Ви помирилися?
Ми й не ворогували.
Наїме, допоможеш мені?
Іду, пані Семіхо.
-Зачекай хвилинку. -Чому?
Просто зачекай. Маю дещо зробити. Боже.
Та невже? І що ж ти маєш зробити?
Ну, удачі.
Привіт.
Я тобі писав, але…
Не хочеш прогулятися?
Я зараз працюю.
Та нічого. Ви йдіть.
Я й сама впораюся.
Вдало попрацювати.
Вам допомогти, хлопці?
Просто милуємося красою.
Справді?
Я, здається, не дозволяла вам сюди сідати…
Але гріх не помилуватися красою.
Ми просто хотіли подивитися зблизька.
Ти що робиш?
-Панянко, ви не… -Я тобі не панянка!
-О ні! Розніміть їх! -Панянко…
-Я сказала не називати мене так! -Будь ласка, досить, панянко!
Замало дала тобі сумкою, вилупку?
Зараз ти в мене…
Ти до кого надумав залицятися, га? Зараз я тобі…
Що вона робить?
-Припиніть! -Розійдіться!
-Досить! -Розійдіться!
-Пані, зупиніться. -Ти в мене…
-Зараз я вам… А де інший? -Досить, пані. Усе скінчено.
Іди. Ходімо.
-Вперед. -Рухайтесь.
Що ми наробили, Семіхо?
Дуже тобі дякую. Я серйозно.
Я ще не був в ізоляторі, тепер знатиму, як це, завдяки тобі.
Не те щоб я тут щодня сиділа.
І якби ти не прийшов, ми б сюди не загриміли.
-То це я винен? -Так.
Якби ти на нього не напав,
я мала б рацію, коли приїхала поліція.
Неймовірно.
Допомагати — це тепер злочин. Клас.
То не допомагай мені.
Я тебе просила?
Навіть не дивилася на тебе, як ти й хотів.
А ти що зробив?
Сам стрибнув у бійку.
Нікуди я не стрибав. Це все ти.
Так йому надавала, що аж травми фіксували.
Так. Їм обом.
Пане, заради Бога. Ви ж нас знаєте.
Якби не чіплялись до Сахри,
ми б ніколи в таке не вляпались.
І пані Сахра, і пан Деніз — без жодної подряпини,
а от хлопцям дісталося.
Заходьте!
ЖАНДАРМЕРІЯ
Заходьте, хлопці.
Її бабуся змусила нас до неї почіплятися. Ми невинні, чесно.
Ми сказали пані Айсел,
що це неправильно, але вона не послухала.
Ми благали їх. Але вони не слухали.
Сказали, що це на добру справу.
Ви знаєте, якою може бути пані Семіха.
Вона дуже сувора.
Тому ми не мали вибору.
Сказала, буде просто сварка.
Ми не знали, що вона, як Джекі Чан.
Усе ніби зрозуміло. Відпустимо ваших друзів завтра.
Можете тут не чекати. Ідіть додому.
-Дуже дякую. -Але обережніше з бабусями.
Не шукайте собі пригод.
Дуже дякуємо. Гарного дня. До побачення.
А їм добряче дісталося.
Гарного дня. Дякуємо.
Схоже, спрацювало.
Заходьте.
Ти куди? Пішки йти далеко.
Застрибуй.
-Мені не можна з тобою говорити. -Говорити необов'язково.
Поїдеш, ніби автобусом.
Можеш їхати повільніше?
Боягузка.
Я сказала пригальмуй. Можеш їхати повільніше?
Боягузка.
Що це за звук? Що це таке? Це нормально? Щось не так?
Що відбувається? Скажи!
А з тобою буває щось нормально?
Що я тобі зробила?
Чого ти від мене хочеш?
Зупинись.
-Зупини мотоцикл! Я хочу злізти! -Гаразд. Добре!
Ти найгрубіший, найбезрозсудливіший,
найвпертіший, найсамолюбніший, найнахабніший чоловік, якого я бачила!
Ти такий упереджений,
що навіть не намагаєшся зрозуміти іншу людину.
Ти такий негативний.
Такий негативний,
що біля тебе я не можу робити нічого доброго.
Не можу і все.
Я боягузка, ясно? Мені буває страшно.
Я ненавиджу мотоцикли,
бо мої батьки загинули в мотоциклетній аварії.
Я б сказала тобі, якби ти просто спитав,
але ти вирішив поглузувати і їхати ще швидше.
Що?
Щасливий тепер?
Я, може, і боягузка,
але ти — злий.
Що скажеш? Чудова з нас парочка, так?
То що?
Може, знову будемо друзями?
Ми ніколи не були друзями, Сахро.
І ніколи не будемо.
Мені цікаво.
Ти кажеш, що боїшся мотоциклів,
але не боїшся штовхнути хлопця у воду
чи розбити скляні двері.
Боїшся забруднити руки, коли їси рибу,
але не боїшся битися з хлопцями.
Де справжня ти?
Ти кажеш, що зі мною все йде не так,
не минає й п'яти хвилин, і ти мене цілуєш.
То де справжній ти?
І там, і там.
Коли я поруч з тобою, все ніби летить шкереберть.
І в мене в голові теж.
Я не можу це контролювати.
Ніколи не міг.
Це моє.
Я люблю контроль.
Коли ми поїхали в Бабакале,
я вперше сіла на мотоцикл після аварії.
Я пхнула тебе у воду,
бо Аху сказали робити те, чого я б ніколи не робила.
Зазвичай я навіть у воду не заходжу, якщо не бачу дна.
Я схиблена на контролі.
А щодо риби,
то я просто не люблю, коли в мене жирні пальці.
Це в мене ще з дитинства.
Маєш хлопця?
Ні.
Чому?
Про кого тобі нагадує шолом?
Про тебе.
Ти про що?
Я тоді купив його тобі.
Думав, будемо разом кататися.
Але так його тобі й не дав.
Виходить,
те, що було моїм, знову стало моїм.
Чого ви панікуєте?
Мали б здогадатися, що щось таке станеться.
Ви ж знаєте своїх онуків.
Це був дуже надійний план.
Вони нас змусили.
Вони уникали одне одного роками.
Думаєш, чому Деніз приїздить тільки в будні? Смішно.
А ви чого очікували?
Не бути цьому. Здавайтеся.
Не бути цьому.
-Нічого їм не кажіть. -Цить.
Не скажемо, якщо вони ще не знають.
-Люба! -Рідненька!
-Синочку! -Дитино!
Чого вони такі спокійні?
Щось сталося.
Я впевнена. Щось точно сталося.
Ох, маленька.
Синочку.
Ти щось приховуєш.
Що саме? Що я маю знати?
-Що ти здуріла. -Не будь такою, Сахро.
Якою?
Що я можу приховувати про ніч, проведену під вартою?
Я тобі кажу, в тебе дах їде.
До того ж, нічого не виходить. Ми не отримали дозвіл.
Улаш про все подбав. Зйомки в понеділок.
-А ще всі вже знають. -Про що?
Ти про що? Всі знають, що я була під вартою?
Знають, що в нашого відомого фотографа
є певні непрості побажання.
То коли інтерв'ю?
Ну…
Ще зарано про це говорити.
Він не знає.
Я не могла йому сказати,
бо не знаю як.
Але я щось придумаю.
Ну добре. Готуй каву.
Добре.
Не сподобалося в тюрмі?
Кажеш, маєш стільки зв'язків, але навіть не міг нас витягнути.
Треба було думати про це, перш ніж влаштовувати на вулиці розбої.
Привіт.
В мене питання, Аху. У Сахри теж болить рука?
Рука? Чого б це?
Мені просто цікаво, чи ніч під вартою теж пішла їй на користь.
Про це не знаю, але бійка тобі б не завадила.
Не треба, брате.
Заспокойся. Ти тільки вийшов. Не шукай собі проблем.
Тупий гад!
Мабуть, говорила з Керемом. Це нормально. Вони завжди так.
Що за Керем?
Тупий гад. Ти б його побив, якби знав.
Піду гляну, як вона.
-Що він сказав? -Дуже самовпевнений. Замислив щось.
Чорт. Я зробила помилку, Сахро?
Може, не варто було казати їм про Деніза.
Не сміши мене.
Ми йшли до цього кілька місяців.
Але якщо Керем знає,
його не влаштує моя відставка.
Він зробить усе, щоб мене звільнили.
Аху, переглянь ще раз усі деталі, добре?
Щоб нічого не проґавити.
Гаразд.
Я все перевірю.
Все нормально?
Робота?
Я знаю, як тобі зарадити. Ходімо.
Та ну.
Я була шмаркачкою. А це місце ні в чому не винне.
Спогади зіпсувалися.
Нащо ти так?
Ти не сказав мені ні слова того літа.
Слухати не хотів. Не міг вибачити якесь…
Ти всього-на-всього
зібрала всіх тих придурків в особливому для нас місці
і пішла тусуватися з ними, незважаючи на хлопця, якому подобалась.
І все?
Серйозно?
-По-перше, я не знала, що йому подобаюся. -Знала б, якби прийшла сама.
Ти ніяк не натякав.
Ти була єдина, хто цього не бачив. Чи не хотіла бачити.
Я зі шкіри пнулася, щоб ти звернув на мене увагу.
Ти могла б просто бути собою. Бачиш? Зараз цього досить.
Мені було 15.
Мені теж.
Ну добре. Ці розмови і так ні до чого не приведуть. Згода?
Я прошу вибачення.
І в тебе,
і в того хлопчика.
Чому ти не приїхала наступного літа?
В кінці того літа я втратила батьків.
Тоді була їхня річниця.
Ми мали поїхати кудись, щоб відсвяткувати,
але в мене не було настрою.
Тому вони двоє сіли на татів мотоцикл і поїхали.
А потім…
А потім
мені знадобився час, щоб оговтатися.
Я не знав.
І коли я нарешті приїхала сюди, тебе вже не було.
Ми переїхали в Німеччину тієї зими.
За два роки вони розлучилися.
Мама переїхала в Італію.
Тато одружився.
Відтоді ми всі нарізно.
А спілкуєтеся?
Я до них не їжджу, але ми бачимося, коли я там.
Прикро.
Та нічого. Мені — ні.
Так краще для всіх.
Я мала б здогадатися, що це ти,
перш ніж пані Семіха мені сказала.
Щойно я побачила те фото на виставці,
воно так мене заворожило,
просто затягнуло мене.
Але я не розумію.
Нащо комусь відмовлятися від такої нагороди?
Тікати від величезного досягнення?
Хіба не заради цього ми працюємо?
Що ти відчула, коли вперше побачила те фото?
Важко описати,
але я…
Воно мене зачарувало.
Ось моя найбільша нагорода.
Фото, які я роблю і редагую, не просто фіксують певний момент.
Вони ловлять мої почуття, ідеї.
Моє минуле, мої очікування.
Усю мою сутність.
І я…
Я ділюся цим з усіма, хто дивиться.
Я встановлюю особливий зв'язок.
Він не створений для конкуренції чи порівняння.
Він і є моєю нагородою.
-То он де ти виріс. -Типу того.
Тут гарно.
Хочу тобі дещо показати.
Відкрий її.
КОЗАН
По одному звідусіль, де я був.
Для мене?
РІО-ТІНТО
Доброго ранку.
Доброго.
Що робиш?
Єдине, що я пам'ятаю з університету.
А що, ти — архітектор?
Ну, якщо сам лише диплом
робить мене архітектором, то звісно.
Я цим не займався.
То для чого цей макет?
Новий будинок?
Це старий будинок.
Намалював його, коли вчився.
Я подумав, що жив би в такому, якби в мене колись з'явилася сім'я.
А потім він став моїм хобі.
То чому він ще не готовий?
Я не поспішав.
-Дякую. -Смачного.
У мене питання.
Точніше, я дечого не розумію.
Що саме?
У тебе стільки історій, ти успішний,
маєш стільки досягнень і такий талановитий.
Чому ти закрився від людей?
-А що тобі цікаво? Питай. -Не в тому сенсі.
Ти мені вже казав,
але я не знаю,
ти не даєш інтерв'ю, не ходиш на радіо чи ТБ.
Ну, це ж моя історія.
Це особисте. Це мої рани.
На них заслуговують лише особливі люди.
Думаю, решта світу обійдеться моїми фото.
До того ж, уся моя історія вже закарбована на цих фото.
Цього вистачить.
Останнє питання.
-Ну що ж. -Давай.
Як ти створив таємницю, якщо твоє ім'я таке відоме?
Коли люди не знають, хто ти — це гарний піар-хід.
Ну, якщо не ходити на виставки і не казати: «Це я зняв»,
ти — просто ім'я.
І не недооцінюй Улаша.
Він геніальний маркетолог.
Це йому треба дати нагороду.
Ти…
За твоє здоров'я.
Ти що… Чекай. Ще гаряче.
Смакота.
Улаше?
Все добре? Із Золотими дівчатами все добре?
Що?
Аху хочу поговорити.
-Котра година? -Четверта.
Що таке, Аху?
Що?
Ось і вони.
Як це, у нас нема фотографа, Мерте?
Останні два дні все було погоджено, але раптом…
Я дізнався, коли поїхав по нього.
Він на інших зйомках за містом.
Це все Керем, правда? Це його рук справа, так?
Тут і думати нема про що. Бо хто ще це міг бути?
Довести ми напевне це теж не зможемо. Повірити не можу.
Тупий гад! Голову йому відірву.
Номер треба друкувати за два дні, а ми досі без обкладинки.
Не хвилюйтеся, буде у вас обкладинка.
Спокійно.
-Ти про що? -Я зніматиму.
Ні.
Ти не мусиш. Ну тобто…
Дуже тобі дякую,
але ти справді не мусиш.
Не хвилюйся. Він багато знімав і для мене.
Він звик. Усе добре.
Саме так. Пан Улаш має рацію. Він колись мене добряче помучив.
Без питань. Я це зроблю.
Але маю декілька умов.
По-перше, ви не будете вказувати моє ім'я.
По-друге, ви зменшите команду.
Один візажист, один стиліст і один світлооператор.
-І хай теж підпишуть NDA. -Добре.
А ми підпишемо ще один контракт.
Не цілуй мене на роботі. Це відволікає.
Почнемо з руїн на світанку. Ви збираєте команду.
Гаразд.
Слава богу.
Добре.
Гаразд. Трохи ближче.
Тобі личить.
-Що? -Футболка. Колір тобі личить.
Я ще не бачила Деніза за зйомками.
А за яким заняттям бачила? Розкажи.
Аху!
Чого ти хочеш, Аху?
А ти як думаєш, Сахро? Інтерв'ю.
-Ти говорила з ним? -Ні.
І не буду, бо він цього не хоче. Я відмовилася від цієї ідеї.
Як це відмовилася? Ти розумієш, від чого відмовляєшся?
Так.
Угода є угода.
Я звільнюся.
Сахро, не будь смішною.
Він заради тебе готовий на модну фотосесію,
а ти не можеш взяти інтерв'ю?
Ми ж не вказуватимемо ім'я фотографа, Аху.
Ніхто не дізнається, що це був він.
А інтерв'ю — це вже інше.
Не будь егоїсткою.
Я егоїстка?
Ти розумієш, про що просиш?
Так. Я чудово розумію.
Я, наприклад, прошу тебе не поступатися Керему.
Я прошу тебе не кидати нас, всю свою команду.
Ти розумієш, що ти своїм рішенням ставиш під загрозу, Сахро?
Невже так легко відвернутися від своїх колег?
Давай не будемо про це сьогодні. Ти мене нині не зрозумієш.
Нині я дійсно тебе не розумію.
Ми ж тому до нього і звернулися, ні?
Зараз ідеальний час. Чого ми чекаємо?
Я не використаю чоловіка, якого кохаю, Аху.
Добре. Просто провітри голову. Поговоримо пізніше.
-Як минає зйомка? -Чудово.
А у вас як?
-Щось не так? -Ні.
Я підписувала контракт, щоб не цілувати тебе?
Облом.
Цього в контракті не було.
Гаразд. Усім зайняти свої місця.
Так. Пані в рожевому треба трохи праворуч.
Добре. Ось так.
Так. Саме так. Дуже добре.
Добре.
Хто це?
Чорт.
Це Керем. Той вилупок приперся.
-Хто? -Та, один покидьок.
Вони з пані Сахрою поквиталися на звільнення.
Ти б його побив, якби знав.
Справді? Тоді я його зустріну.
Що ти тут робиш?
Я знав, що ти здатна на багато речей,
але спати з ним заради інтерв'ю…
-Стеж за язиком, придурку! Що ти сказав? -Будь ласка!
-Тихо! -Що таке?
Він знає про твій план? Що його використовують?
-Я тебе вб'ю! -Будь ласка.
В чому річ? Що таке?
Денізе…
-Що таке? -Я Керем.
Вітаю.
Я редактор «Інтенс Мен».
Ви колись дасте мені спокій? Скільки мені вам відмовляти?
Коли я дізнався, що ви в Ассосі,
то подумав, що ви погодились на інтерв'ю п. Сахри.
Яке інтерв'ю?
Я помилився?
Зачекай хвилинку.
Той це ваше парі
стосувалося інтерв'ю? Усе це…
Чекай. Це все було заради інтерв'ю?
Денізе…
поговоримо віч-на-віч?
Це просте запитання, Сахро.
Невже все це було заради сраного інтерв'ю?
Ні.
Ну, спочатку.
Але пізніше — ні.
Ну ти даєш.
Маєте своє інтерв'ю. Пані Сахра вже й так усе знає.
Я їй не потрібен.
Фото вам передасть Улаш.
Вітаю. Ти виграла парі.
Денізе…
-То що, Сахро? -Відвали!
Денізе!
Денізе, зачекай!
Денізе!
Де ти була?
Тут.
Коли ти востаннє душ приймала?
Що робиш?
Рятую вас від Керема.
Це інтерв'ю з Денізом?
Ти справді це робиш?
Ти мала рацію.
Я не маю права відвертатися від вас.
Мені байдуже на підвищення, але якщо так можна зупинити Керема…
Ти точно готова розповісти його історію?
Він заслуговує, щоб її почули.
Так ніби я маю вибір.
Хай Улаш передасть тобі фото якнайшвидше.
Я беру відпустку.
Команда знає, що робити. Не дзвоніть, якщо це не терміново.
Мої вітання, Сахро.
-Вітаємо, пані Сахро. -Вітаємо.
Браво!
Вітаємо, пані Сахро!
ШЕФ-РЕДАКТОРКА САХРА ЕРДЕНІЗ
Подружко.
Вітаю.
Нарешті. Вітаю.
РЕДАКТОРА САХРА ЕРДЕНІЗ
ШЕФ-РЕДАКТОРКА САХРА ЕРДЕНІЗ
Привіт, босе.
Чи не прийшло вам щось на пошту, що потребує схвалення шефа?
ІНТЕНС АЛЬТЕРНАТИВА 1 - АЛЬТЕРНАТИВА 2
МИСТЕЦТВО НЕ ПОРІВНЮЮТЬ БУНТІВНИЙ, ЗАГАДКОВИЙ ДЕНІЗ ТУРАЛИ
8 ЛИСТОПАДА 2019 САНТОРІНІ, ГРЕЦІЯ
9 СЕРПНЯ 2013 НАЙКА, МЕКСИКА
5 СЕРПНЯ АССОС
5 СЕРПНЯ 2008 АССОС
Гей! Вставай, брате.
Зберися.
Улаше, я зараз не можу. Чесно. Дай мені спокій.
Чувак, давай. Я купив симіт. Заварив чай.
Будь ласка, досить хандрити й вмирати.
Давай. Піди освіжися.
Чого спав унизу?
Лінь було підніматися.
Думаєш, я в це повірю? Ти просто не хотів спати там сам.
Може, підеш, Улаше? Серйозно.
Я тут не заради твоєї кислої міни. Не бійся.
Ось. Я тут через це.
Твоє інтерв'ю.
Бери, читай, їж. На одному алкоголі не виживеш.
Ви з Аху досі разом?
Вона в Стамбулі.
Думаю, ти поїдеш в кінці сезону.
Маю кілька ідей. Побачимо.
Слухай. Я радий, що це не ти дав інтерв'ю.
Вийшло б не так добре.
Вона блискуче пояснила, хто ти й що робиш.
Просто глянь.
Може, спрямуєш свій гнів на правильну людину.
Посваритеся, а тоді покохаєтеся.
Тоді ще посваритися і ще покохаєтеся. Зрештою розберетеся.
БУНТІВНИЙ, ЗАГАДКОВИЙ ДЕНІЗ ТУНАЛИ
«На його думку, усе, що цікавить людей про нього,
про його минуле, мрії — уже присутнє в його роботах,
і якщо він привертатиме увагу до своєї особи,
зв'язок, який виникає з його роботами, відійде на задній план.
Тому він ховається.
Я з ним не згодна, але я його поважаю.
Тому не покажу його обличчя.
Свого друга дитинства і свою любов,
якого я знала 15 років і шукала два, я збережу у своєму серці».
«Незважаючи на те, що майже всі мої підліткові спогади з ним приємні,
я загубилася в дорослих проблемах і забула про себе чисту й справжню.
Я забула, хто я.
Два роки тому мене приголомшила і зачарувала
світлина на виставці, яку зробив він,
бо нагадала мені про те, що я забула».
Сахро!
-Що таке, Аху? -Чому ти не вдягнута?
-Це ж вечірка з нагоди твого підвищення. -Я не піду.
Не дурій, Сахро. Ти в нормі?
Я зовсім не в нормі. І не бачу на це жодної причини.
До біса вечірку і підвищення.
Ну все, досить. Зберися. Вставай!
-Вставай. Ми йдемо. -Відчепись!
Сонце, послухай.
Тобі треба підготуватися.
Це на тебе не схоже.
Ні. Якраз схоже.
Не бачиш, що мені боляче?
Я не в настрої святкувати. Залиш мене.
Саме тому ми і йдемо.
Підбадьорити тебе.
Ну будь ласка. Дозволь тебе підтримати.
Усі так хвилюються за тебе.
Не замикайся тут.
А що з тобою і Улашем?
Не знаю. Ми про це не говорили. Побачимо.
-Я й твоїм стосункам нашкодила. -Перестань.
В нас усе добре.
Він порадив цей ресторан. Він чудовий, знає всі місця.
Що ж, пані й панове,
я хочу підняти цей келих за підвищення Сахри.
-Вітання. -За всіх вас.
Думаю, тепер моя черга говорити.
Ти б відкрився, щоб відповісти мені?
Думав, я схований у твоєму серці.
Там мене ніхто не знайде.
Я не боюся бути справжнім, як ти.
Якщо це так,
чому ти пішов?
Чому не слухав мене?
Чому не повірив, що я тебе кохаю?
Це зізнання?
Зізнанням була стаття, яка тебе сюди привела.
А це просто питання.
Тоді краще відповім.
Нарешті це сталося.
Переклад субтитрів: Юрій Бик