Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MATT RIFE: PRIRODNA SELEKCIJA
Hvala vam od srca. Čovječe!
Washingtone! Kako ste?
Ajme!
Hvala.
Hvala. Sjednite. Udobno se smjestite. Zaboga!
Hvala vam od srca.
Hvala.
Hvala vam od srca. Čovječe!
Washington, D. C.
Na Netflixu smo, ljudi!
Evo nas!
Ovo je baš fora. Čovječe! Da bar…
Da bar moj djed može vidjeti ovo. On…
Uvijek sam ga htio dovesti ovamo. Znao je da obožavam Washington.
On je volio Maryland. To mu je bila omiljena savezna država.
Ovo je dobra reakcija,
osim ako niste bili u Baltimoreu.
Koji je kurac tom Baltimoreu, čovječe?
Savezna država Maryland jednostavno se ne može odlučiti.
Odlučite se!
Prekrasna je i užasna, bez posebnog razloga.
A da se odlučite za jedno od toga?
U cijelom Marylandu se voziš na plažu u kabrioletu,
a u Baltimoreu paziš da zaključaš vrata.
Nikad nema sredine.
Jedanput sam bio u Baltimoreu.
Išao sam na ručak. Hostesa koja vodi goste do stola
imala je šljivu na oku.
Nije bilo sumnje što se dogodilo.
Bilo je itekako očito.
Nismo se mogli načuditi da tako predstavljaju svoj restoran.
Tako dočekujete goste?
A moj frend je rekao: „Žao mi ju je.
Trebali bi je poslati u kuhinju gdje nitko…
Gdje je nitko ne mora gledati.”
Rekao sam: „Ali da zna kuhati,
ne bi imala šljivu na oku.”
Dakle…
Samo ispitujem situaciju da vidim jeste li zabavni.
Samo me zanimalo.
Počnemo li obiteljskim nasiljem,
ostatak nastupa trebao bi…
Trebao bi glatko proteći.
Naravno, bilo mi ju je žao.
Trebala je imati kristale za zaštitu.
Momci, moramo to zaustaviti.
To sranje s kristalima izmiče kontroli.
Žene, okanite se jebenih kamenčića!
Dosta nam je da, kad uđemo u vašu sobu,
izgleda kao da vas moramo pobijediti u mankali
prije nego što spavamo s vama.
Otkud ovaj šljunak unutra, Thanose?
Problem je što curama opsjednutim kristalima to preuzme cijelu osobnost.
I nikako da začepe o tome.
Ne dao Bog da to usput spomeneš.
„Ovaj mi je najdraži.
Ovo je…
Ovo je zeleni peruanski žad
i daje mi snagu, znaš,
i zaštitu
i…”
Ne, nije istina.
Nije istina, u redu?
To ti je krhotina boce Heinekena
koju ti je prodao bijelac s dreadlocksima
koji vodi tečaj joge s kozama.
Dobro?
Budimo iskreni, to je sranje.
To štiti samo mene
od toga da izađem s još jednom kojoj pica ima okus kombuche.
Dobro?
Dosta je hipijevskih sranja.
Tuširajte se.
I možda se vratite pravim dezodoransima.
Dosta je bilo organskih dezodoransa
koji traju kraće od voćnih žvakaćih.
Dobro? Dosta.
Sjećate se tog smeća?
Traje dok dvaput zagrizeš. Tako je i s ovim.
Dva koraka i usmrdiš se.
Dosta mi je toga.
Dotući će me ta hipijevska sranja, časna riječ.
Čujem li da još netko okrivi Merkur za svoje životne probleme,
ubit ću ga golim rukama. Jasno?
Pustite taj planet na miru, kvragu!
Cure, dosta mi je da svoje loše životne odluke svaljujete
na planete koji nemaju nikakve veze s vama.
Utuvite si to u glavu.
Astrologija ne nudi čarobne smjernice za život
i zvijezde vam nisu predodredile budućnost.
Ne, nije istina.
Vaša budućnost ovisi o vašim mislima i postupcima.
U potpunosti kontrolirate svoju budućnost.
Ne ono gore.
Samo ono u vama, oduvijek. Vi odlučujete.
Zvijezde nemaju nikakve veze s time.
Samo zato što Jupiter ima prsten, a vi ne, to ne znači…
To ne znači da od njega trebate tražiti nekakve čarobne savjete.
I prestanite to tako samouvjereno objašnjavati jer ispadate glupe.
To me frustrira.
Djevojka tvojih snova gleda te u oči i govori teške gluposti.
„Znaš li uopće kako svemir funkcionira?”
Ne znam. Ti mi reci, profesorice.
„Ima jedan planet Merkur.
Kad uđe u retrogradnu putanju 157 milijuna km odavde,
to je razlog zašto mi je život u rasulu.
To uopće ne ovisi o meni!
Znaš, to ovisi o zvijezdama. Svi smo mi samo zvjezdana prašina.
Kužiš?”
Da, umrijet ćeš sama.
Jer ne možeš preuzeti odgovornost za svoje postupke.
Život ti nije u rasulu zbog nekog planeta,
nego zato što ne možeš živjeti bez vejpanja.
I ševiš se samo s tipovima koji od tebe posuđuju auto.
Dobro?
Da.
Zato ti je život u rasulu.
Brineš se zbog Merkura, a on ti je slupao Saturn.
Osjećaš li se sad glupo?
Pogrešan planet, kujo. Pogađaj opet.
Ubija me to.
Mislim da je to stvar mlađe generacije.
Kristali, astrologija i sve to.
Što ima smisla.
Mrzim mlade ljude, jebote. Stvarno.
Nitko mojih godina i mlađi nema mi što ponuditi.
Tako ste nepristojni!
Mladi su tako bezobrazni čak i kad se trude da ne budu.
Prije pet mjeseci dao sam tetovirati Johna Lennona na nadlaktici.
Ovo je očito John Lennon, jebote.
Ovo je dobra tetovaža.
Čim sam objavio na Instagramu, svi će:
„Obožava Harryja Pottera?”
Jebeš te klince, čovječe!
Ne poštuju jednog od najvećih glazbenika svih vremena.
Netko je bacio kletvu avada kedavra na Lennona
pa ga zato više nema. Ne.
Iste naočale, ali ovaj dječak nije preživio.
Znam. Ako ste zato tužni, vi ste moja publika.
Dobro. Jako mi se sviđate.
I meni se srce slama. To je dobro.
Kako mrzim mlade! I nema sredine.
Mrzim mlade ljude i
jebeno obožavam
stare ljude.
Bože mili!
Imam nezdravu opsesiju.
Stvarno. Poševio bih bakicu bez razmišljanja.
Stvarno bih.
I hoću.
Može se.
Ne znam jeste li istražili. Možeš zakonito ševiti bakice do mile volje.
Koliko god želiš.
Samo moraš biti nježan. Ne smiješ…
Ne smiješ ih ugušiti. Pazi na kisik.
Shvaćate?
Ne danas.
U redu je. Bit ćeš dobro.
Uzmi hodalicu i idi.
Pa što ako si nekome prvi? Ali posljednji? To je već nešto!
Ajme meni!
To je…
To mi ide od ruke. Razvaljujem u tome.
Bakice otkidaju na mene, čovječe!
Ja sam skupljač bakica. Kužite?
Da, stvarno jako volim stare ljude.
Što su pogrbljeniji, to ih više volim.
Čovječe! Volim one koji ovako hodaju.
Ne može ni podignuti pogled.
Ni on ne zna koliko je još života pred njim.
Kužite?
Težina dobro proživljenog života sjebala mu je leđa.
Stariji moraju imati loše držanje.
Tako vidim da su živjeli punim plućima.
Starac s dobrim držanjem sigurno je izbjegnuo vojsku.
Takve ne poštujem. Žao mi je.
Čovječe.
Moraju imati loše držanje.
Što lošije držanje ima, to su priče bolje.
Kako ste postali takvi?
To sam najviše volio kod posjeta prabaki
u hospiciju gdje su se brinuli za nju pred kraj kad sam bio tinejdžer.
Skrbili su o njoj u posljednjim danima.
Mama bi nas ostavila s njom tri-četiri sata.
Super. Htio sam se družiti s prabakom.
Ali patila je od demencije.
Nakon 25 minuta rekao bih da idem po vodu,
a ona bi rekla: „Danas ima mnogo crnaca.”
Da, svakako ih ima više.
Mogao sam otići i raditi što sam htio.
Nije da je nisam volio i htio se družiti.
Ali razgovor je ograničen zbog demencije.
Ali, sasvim slučajno, Lenny iz susjedne sobe
sjećao se svega.
Nikad nisam sreo zanimljivijeg čovjeka.
Imao je 97 godina i najbolju životnu priču.
Satima mi je pričao priče koje su me očaravale.
Imao je ispunjen život. Borio se u trima ratovima.
Popeo se na pet planina.
On…
Da. Rekao mi je da je poševio Rosu Parks.
Znam. I to u prednjem dijelu autobusa.
Mislim da je on imao demenciju.
Mislim da se nije dobro sjećao.
Ne bi li otraga imali više privatnosti?
Otraga su se mogli bolje zabaviti, ali dobro.
To je mana mladosti.
Ne možeš provjeriti priču starije osobe.
Mrzim biti mlad. Ne znam ništa. Imam 28 g.
Nisam siguran ni je li Michael Jackson bio crnac.
Svi kažete da jest, ali nisam vidio.
Na svakoj fotografiji izgleda kao Azijka.
Nikad neću znati.
To me beskrajno frustrira.
Volim stare ljude.
Da mi je bar cijela publika starija od 65.
Karijera bi mi bila kraća, ali…
Uzmemo li u obzir koga su sve imali priliku gledati, polaskan sam.
Priče staraca poput Lennyja, kojeg sam slušao satima, sviđaju mi se
jer tada razmišljam o pričama koje ću ja pričati kada dođem u te godine.
Nadam se da ću imati ispunjen život i dobre priče.
Volio sam slušati njegove ratne priče, pustolovine, obiteljske priče.
To najviše volim. Jedva čekam imati obitelj.
Jedva čekam imati djecu. Ali ne odmah.
Ne, ne sad. Sad mi dobro ide.
Ali i jako se bojim imati djecu jer sam se šalio na račun mnogih.
A ako vjerujete u karmu…
Moje dijete bit će sjebano, čovječe!
Moje dijete imat će pet nogu i peraju morskog psa na leđima.
Bit će čudovište.
Znam da nisam dovoljno zreo da vodim taj razgovor
kad me napokon pita: „Zašto sam ovakav?”
Samo ću ovako…
Jer je tata duhovit.
Znaš.
Nasmijao sam mnogo ljudi.
I ti ćeš.
Iz drugih razloga, ali eto.
Ako plate ulaznicu.
Mislim da čekam pravi trenutak.
Želim izabrati pravi trenutak za djecu.
Imam 28 g. Dakle, imam vremena napretek.
Tu su muškarci u prednosti. Ne moramo se žuriti zasnovati obitelj.
Možemo imati djecu kad poželimo. Što nije pošteno prema ženama.
Žena doslovce mora roditi dijete.
Nema smisla da vama otkucava biološki sat.
To je koma.
I žene mogu čekati,
ali što ste starije, to su veći izgledi da će vaše dijete…
„prvo ručati”, recimo to tako.
Mogu li to ljepše reći?
Samo vi negodujte,
ali znate da ste 25 minuta prije ručka u školi
morali gledati njih
kako trče hodnikom.
I mislili ste…
„Kvragu!
Naruto će mi posrkati sve špagete.
Krasno.”
Ne želim reći da je to loše.
Zapravo, mislim da je super gledati Boga na djelu.
Primijetit ćete da Bog uvijek izjednači izglede.
Manu uvijek nadomjesti nekom vrlinom.
Kad god vidite nekoga tko se rodio slabiji po nečemu,
ne morate se brinuti jer mu je Bog podario neku drugu osobinu,
katkad čak i vještinu.
To na neki način izjednači izglede.
Prvo sam to primijetio kod svog nećaka tinejdžera Chasea, koji je autističan
do jaja.
To nije medicinski izraz, ali…
Očito je autističan.
Neverbalan je.
Razgovara isključivo sa svojom mamom.
Ne uspostavlja kontakt očima, ne primjećuje te.
Nepristojan je, ali takve simptome pokazuje.
Ali blagoslovljen je darom slikanja.
Već kao tinejdžer slika bolje od svih učitelja likovnog.
Mislim da je super što Bog uvijek nekako to nadoknadi.
Mislim da je to impresivno.
Volio bih da sam to prije znao.
Možda bih gledao to iz drugog kuta.
Sa mnom je u školu išao Alex.
Bili smo vršnjaci. Zajedno smo krenuli u srednju školu,
išli skupa na tjelesni.
Imao je posebne potrebe i imao je…
Imao je golemu kitu, čovječe.
Ne znam kako da to drugačije kažem. Mali je bio obdaren.
Ljudima ga je bilo žao.
Zajebi to! Terorizirao nas je cijelo polugodište u svlačionici.
Stjerao bi nas uz ormariće.
„Kvragu, Alexe!
To se dogodi s kromosomom viška?
Svaka čast, stari!”
Još je najbolja osoba koju znam.
Nadam se da danas nekomu nanosi bol.
Njoj treba kaciga.
Katkad nisu svjesni svoje snage.
Ali on je dobar tip. Zaslužio je svaki centimetar.
Šalili smo se da mu i kita ima kromosom viška.
Da.
Velik pozdrav Alexu.
Da.
Vozio se u malom autobusu, a imao je velikog.
To ti je ravnoteža. Na to se svodi život.
Na ravnotežu.
Ne možeš imati sve.
Katkad si samo duhovit.
U redu je.
Ipak sam ga razbio u graničaru.
Iz čiste ljubomore. „I ne koristiš se njime!”
Da, ali…
Tajanstveni su putevi Božji, zar ne?
Zanimljivo. Spomenuo sam Boga valjda osam puta u ove dvije minute.
A čak nisam jako religiozan. Stvarno.
Nadam se da Bog postoji. Molim se za to.
To bi odgovorilo na brojna pitanja.
Katkad je nezgodno.
Dogodi se nešto zbog čega posumnjaš u vjeru.
Teško je izabrati vjeru.
Kažem da je teško izabrati vjeru, ali ipak nosim lančić s križićem.
Da.
Ali iz istog razloga zbog kojeg nosiš kondom na prvi spoj.
Nadam se da mi neće trebati, ali eto.
Za svaki slučaj.
Ako umrem, a Isus kaže: „Znaš da nećeš ući.”
„Ne, stari. Kupio sam ulaznicu.
Pusti me unutra.
Platio sam kotizaciju. Gdje ti je tata?”
Da, vjera je nezgodna.
Ali uvijek sam poštovao vjeru.
Iskreno poštujem svačiju religiju.
Važno je da ljudi vjeruju u nešto.
Moja bivša bila je vrlo uporna.
Bila je vrlo religiozna.
Jedna od najvećih vjernika koje znam.
Što je urnebesno jer neće ići u raj.
Nema šanse, jebote!
Čak ni kao moja pratnja.
Morat će čekati nekoliko stoljeća pred vratima raja.
Bila je velika vjernica,
ali ne i dobra osoba.
Poznajete li takve ljude?
Tako su religiozni da misliš: „Malo kompenziraš.”
Kakva kršćanka svakog jutra čita Bibliju,
a večer prije htjela si da ti ližem dupe. Mislim…
U kojem je to psalmu, bludnice?
I kako si me nagovorila? To je bolje pitanje.
To je odvratno, čovječe!
Ne kužite. Ja ni luk ne jedem.
Nisam očekivao da ću to učiniti. Ne znam što me spopalo.
Ne znam je li to bio guzni Duh Sveti.
Ali zbog nje
sam progovorio u jezicima.
Ipak smo prekinuli.
Ližeš nekoga, a onda prekinete.
Nema gore posljednje večere, čovječe.
Jednostavno…
Odvratno je.
Ima okus po izdaji i novčićima.
Ali
to je njezina religija.
Ne obezvređujem ničiju vjeru. I ja vjerujem u nešto.
Imam uvjerenja. Možda nisu duboka kao religija,
ali vjerujem u ono što snažno utječe na moj život.
Na primjer, jako loše spavam.
Imam velikih problema sa spavanjem.
Dijelom i zato što jako vjerujem
u duhove i čudovišta.
Imam 28 g., odrastao sam, a najviše se bojim mraka.
Nemate pojma što je ondje.
Reći ću vam, duhovi i čudovišta.
I suludo je što niste više zabrinuti zbog toga
svaki dan.
Stvarni su.
Kakav sam ja strašljivac!
Spavam uz uključen televizor
jer sam uvjerio sâm sebe da će, ako televizor radi,
duhovi misliti da imam goste
pa naglas razgovaram s ekranom.
Zbilja pretjerujem.
„Baš je ludo kako se dobro zabavljamo ovdje.
Ja i 12 najkrupnijih crnaca na svijetu.
Družimo se, gledamo Opasne djevojke.”
Moraš odrediti pravila tako da duhovi znaju da nisu sigurni kod tebe.
Ne znaju oni da se bojiš.
Dvanaest crnaca ne boje se ničega.
Osim ljudi u kostimima duhova.
Da.
Rekao sam da čudovišta postoje.
Ne zafrkavam se s duhovima.
Ne možeš se ni suočiti s njima.
Duhovi su ironični.
Što nevinije i pristupačnije izgledaju, to su strašniji.
Duh djeteta? Odjebi od mene.
Ne znam jesi li demon ili nestalo dijete, ali goni se iz moje kuće.
Najstrašniji su kad ti se samo pojave u hodniku.
„Dođi se igrati s nama.”
Uvijek su Britanci.
Duhovi djece uvijek su Britanci, bez posebnog razloga.
Mali mrtvi Britanci uvijek bi se igrali.
Ne znam što bi rekao američki duh djeteta.
Ali bilo bi strašno to čuti.
Zamislite, legnete u tri ujutro i čujete:
„Mrzim ovu školu.”
Provjeravam jeste li još zabavni. Samo provjeravam.
Čovječe.
Duhovi su strašni.
Samo se čudovišta bojim više nego duhova.
Dosta mi je što ih ne shvaćate ozbiljno.
Jer su posvuda!
Ali nitko ne zna gdje su točno čudovišta.
Svi imaju drugu teoriju o tome gdje su.
Čuo sam čudne ideje. Da su iza navučene zavjese na tušu.
Znam neke koji ne idu na zahod dok ne otvore zavjesu na tušu
da se uvjere da se gad unutra ne šamponira.
Ispostavi se da je baš on godinama lijepio šake dlaka iz odvoda po zidovima.
Skeptičan sam u vezi s time.
Neka su mjesta logičnija nego druga.
Ormar, na primjer. To je klasika.
Mnogi se boje da će noću čudovište izaći iz ormara i pojesti ih.
Ima smisla. To je užasno.
Čudovište ne smije izaći iz ormara. To je dvostruko strašnije!
Osim što se u mojoj sobi krije čudovište,
možda je i gej?
Rekao si da će me pojesti.
Nisi rekao da će početi od kite! Štošta si izostavio.
Sad mi gej tama vrluda po sobi.
Progoni me Lil Nas X.
Reci mi.
Zanima me je li sljedeća pjesma o meni.
Zašto je izabrao baš moj ormar?
Nije tako strašno, laskavo je. Prihvatljivo.
Ormar ima smisla.
Vjerojatno najčešće mjesto,
iako se nikad nisam bojao da se ondje krije čudovište,
bilo je ispod kreveta.
Znam da je to uobičajeno mjesto, pogotovo kad si dijete.
Bojiš se da će te čudovište odozdo uhvatiti za nogu.
Toga se nisam bojao.
Vjerojatno jer sam rano počeo masturbirati.
Do 11. ili 12. godine mislio sam: „Hej, kad bi posegnulo rukom do mene…
samo bi mi pomoglo.” Kužite?
Sad sam ja čudovište.
Kužite? Ne bi to moglo podnijeti.
Sjebao bih tog demona ispod kreveta.
Ne bi on to mogao podnijeti. Još bi se zaljubio i postao posesivan.
Kucao bi mi na uzglavlje u tri ujutro: „Jesi budan?”
Ujutro imam školu. Ohladi!
Kvragu.
Nije ti dosta?
Nisam mislio da stane ispod.
Nema šanse da ispod ima mjesta za čudovište i sve te ručnike.
Kužite?
Ako je ispod, sigurno se skorilo.
Ne može se nikomu prišuljati. Bilo bi preglasno.
Sjemeni demon čuje se izdaleka.
Stvarno.
Ne može se prišuljati.
Šteta.
Međutim,
kad smo već kod sjemenih demona…
Ljudi se jako boje još jedne vrste čudovišta.
Klaunova.
Da, mnogi ne podnose klaunove.
Iako izlaze s nekima. Ali za to ste sami krivi. Ipak…
I to je opravdan strah.
Ne bojim se klaunova, ali razumijem.
Imam četiri sestre. Užasavaju se klaunova.
Kad sam imao 13 godina,
svi smo gledali originalne filmove Ono.
Za one koji ne znaju, postoji film Ono.
Snimljen je po knjizi Stephena Kinga o demonskom čudovišnom klaunu ubojici,
koji živi u kanalizaciji, izlazi kroz odvode i jede djecu.
To je cijeli film. On je čudovište.
Gledali smo ga kod bake i djeda.
Moje sestre tako su se preplašile
da se tri tjedna nisu tuširale.
Toliko su se bojale da će ući kroz odvod i pojesti ih dok su bile djeca.
Ali nisu znale da sam tad
već drkao pod tušem.
Dakle,
jeo je moju djecu. Pa sam mislio…
Mislio sam da smo uspostavili dobar odnos.
Ne ubijaš kravu ako besplatno dobivaš mlijeko.
To je loša poslovna odluka. Kužite?
Zove se Pennywise, ali najeo se za puno više od jednog penija. Taj momak…
Dobro se najeo dolje.
I uvijek plutaju. Zar ne, momci? Na vodi.
Kao naftna mrlja.
Ne biste smjeli drkati pod tušem da se rano ne pogrbite.
Jer pogrbljeni stojite u toploj vodi.
To vas oblikuje kao usnik.
Usto i tratite vrijeme.
Jer ako promašite odvod i padne vam na kadu,
sljedećih 12 minuta morate skupljati vodu i…
Morate izravno pogoditi, inače ništa od toga.
Sad sam shvatio da bi bilo bolje da ima više muškaraca u publici.
Da ovdje ima 70 % muškaraca, a ne žena,
na ovu šalu reagirali biste…
Muški kuže, a cure se pitaju: „Je li to meduza?
Što?
Zašto se lijepi?”
Konzistencijom je slično meduzi.
Odvratno je, u svakom slučaju.
Muški su odvratni.
Srećom, zalomi nam se duhovitost.
Mislim da tako preživimo neugodnosti puberteta
jer vi žene biste poludjele
da vidite koliko je kaotično
kad mlad dečko uči vješto masturbirati.
Čovječe!
To je niz neugodnih pogrešaka.
Ali vjerojatno nitko to ne razumije bolje nego žene.
Kako uspijete same shvatiti što da radite sa svojim spinerom?
Nikada to neću shvatiti.
Bace vas u divljinu bez uputa za uporabu.
Prisiljene ste to same shvatiti. I uspijete!
I to same! Ponosim se svima vama.
Stvarno.
Jer…
Jer inače mi to nikad ne bismo shvatili.
Ionako nas morate učiti korak po korak.
Čak i najjednostavnije upute iscrpljuju.
Momci.
Koliko ste puta tako dugo prstenjačili curu
da ste se sutra probudili ovako?
Jesam li sinoć bio na kuglanju, jebote?
Jesam li devet sati planinario?
Sutradan hodam uokolo kao Spider-Man
jer ne mogu…
Više ne mogu ispružiti tetive.
Sutradan ništa ne mogu uhvatiti.
Super! Ti si svršila, a ja imam cerebralnu paralizu. Sjajno!
To boli, čovječe.
Cure, snažne ste. Svaka čast.
Ženama je svakako teže, o tome nema govora.
Mislim da je muškarcima neugodnije jer ne slušamo ničije savjete.
Učimo samo na pogreškama. A te se pogreške ne zaboravljaju.
Svakog muškarca ovdje uhvatili su,
znali vi to ili ne.
Niste tako lukavi kao što mislite.
To je dobro i neophodno. Morate naći svoj stil.
Svi odrasli muškarci ovdje znaju kako, gdje i kada to mogu raditi.
Prilagođavamo se vremenskim zonama, solsticijima.
To je složena procedura, ali moramo to naučiti na teži način.
Hvala Bogu, nikad me nisu uhvatili na djelu.
Ne znam kako bih se oporavio.
Ali sjećam se kad su me prvi put uhvatili s pornografijom.
Imao sam… Čovječe!
Imao sam 12 godina.
U svoju obranu, nisam tražio pornografiju.
Tražio sam božićne darove u sobi svojih roditelja.
Bila je sredina prosinca. Nakon škole imao sam nekoliko sati
prije nego što bi mama došla s posla.
Zna sam da su kupili božićne darove pa sam provalio u sobu.
Pretraživao sam. Prvo sam pogledao ispod kreveta.
Kad eto mog čudovišta!
„Opet tražiš trebu?” A ja…
„Ne sad, imam drugog posla.”
Ormar.
Ondje se čuvaju stvari, zar ne?
Samouvjereno sam prišao ormaru.
I otvorio ga.
Ništa.
Htio sam odustati i vratiti se u svoju sobu kad sam čuo glas.
U svojoj glavi ili ispod kreveta. Rekao je:
„Pogledaj na gornjoj polici.”
I jesam.
Na prvi pogled bila je to obična polica roditeljskog ormara.
Složeni pokrivači, majice sa strane.
Ali za oko mi je zapeo komad plavog kartona
koji je virio iza pokrivača.
Izvadio sam pokrivače i otkrio
golemu kutiju
piva Bud Light.
Ogromnu kutiju za 64 limenke piva.
Imate li očuhe? Znate o čemu govorim.
Paket piva koji kao da kaže: „Ovo nije moja prava obitelj.”
Ali i s 12 godina sam znao
da u njoj ne drže pivo.
„Sigurno su unutra darovi.”
I bili su!
Skinuo sam tu kutiju.
To je bila najveća kutija s pornografijom na svijetu.
U kutiji je bilo 40 videokaseta
koje je moj očuh skupio u svojoj „karijeri”, valjda.
Pregledavao sam ih. Sve su bile drugačije označene. Čudno.
Na jednoj je pisalo „April, 2003.”
Strašno jer se moja mama tako zove.
Nadao sam se da to znači „travanj”.
Nadao sam se da je to samo datum i da neću zaglaviti na psihoterapiji.
Da ne riskiram, uzeo sam bez natpisa.
Vratio sam kutiju i pokrivače.
U svojoj sobi sam imao videorekorder. Pogledao sam je.
Mnogo puta.
Prvo za sebe. Počastio sam se.
Ali nakon toga sam počeo bilježiti.
Malo žena zna koliko je pornografija važna za mladića koji uči.
Prije nego što vidimo pornografiju, ne znamo ništa.
A pretvaramo se da znamo.
To je obilje novih informacija koje se trudimo upiti.
No to i zbunjuje. Kad si tako mlad i neiskusan,
nemaš pojma da pornografija nije pravi seks.
U toj dobi ne možeš shvatiti da to nema veze jedno s drugim.
Nakon te snimke mislio sam da se možeš seksati samo s petero ljudi.
Mislio sam da je seks uvijek grupni. Što?
Trebam više boljih prijatelja.
Ne Alexa.
Ali ima i mnogo korisnih informacija
jer smo u toj dobi glupi i samouvjereni.
Razgovarali ste s osmašima?
„Poševio sam sto cura pod odmorom, stari.
Ti si djevac!”
A za godinu dana kad napokon vidimo pornjavu:
„Majku mu!
Pica je mnogo niže nego što sam mislio!”
Prije nego što vide pornjavu, svi dečki misle da je pica ovdje.
Mislimo da ćemo se kitom zabiti u pupak.
I da je to seks. Kužite?
Nadaš se da ima uvučen pupak.
To je mnogo novih informacija koje treba upiti.
Uživao sam, bio sam uzbuđen.
Jedva sam čekao da se pohvalim prijateljima u školi.
Ali zbog uzbuđenja sam počinio veliku početničku pogrešku.
Nisam se ni sjetio vratiti videokasetu.
Vratio sam kutiju i pokrivače. Ali mislio sam: „Ima ih dosta.
Nema šanse da primijeti.” Zar ne?
Pogrešno.
Iste večeri oko 23 h.
Nisam imao videokasetu ni 24 sata.
Spremao sam stvari za školu sutradan.
Spremio sam torbu, legao u krevet. Bio sam iscrpljen.
Od vođenja bilježaka.
Udobno sam se smjestio u krevet,
ispod pokrivača.
Onda čujem kako moj očuh dolazi kući nakon kasne smjene na poslu.
Zvukovi u kući bili su rutinski svake večeri.
Mogao sam zamisliti što radi.
Nisam ga morao gledati.
Svake večeri je bilo isto.
Čuo bih da ulazi iz garaže u kuhinju, otvara pivo,
ulazi u dnevni boravak, u sobu.
Zatim pali tuš i presvlači se iz radne odjeće.
Kao svake večeri.
Ali te večeri
čujem ga kako otvara pivo,
ulazi u dnevni boravak pa u sobu…
ali ne čujem tuš.
Samo između 20 i 25 sekunda tišine.
A onda čujem
kako odjekuje kućom:
„Koji kurac?”
A ja u svojoj sobi: „To bi moglo biti bilo što.
Nadam se da ga moja mama vara.
Nadam se da je naišao na petero ljudi.”
Nakon tog uzvika uslijedile su dvije minute
mukle tišine.
Ja se u sobi pitam: „Što se događa, jebote?”
A onda opet čujem korake.
Sve su bliže
i sve su teži.
Znojim se i dignuo mi se, strašna kombinacija u toj dobi.
Prvi put u životu nadao sam se da to čujem korake duha.
Po mogućnosti duha mog pravog tate tako da se to ne dogodi.
Znao sam da će me namlatiti.
I da sam u nevolji. Čudovište me držalo za ruku.
„Ne sad. Mir. Možda poslije. Ovisi o tome kako će ovo proći.”
Koraci stanu ispred mojih vrata.
A ja: „Jebote!”
Vrata se otvore uz škripu.
Moj očuh nagne se unutra
i kaže samo:
„Nešto mi nedostaje.
Znam da znaš
što ja znam
i sutra kad se vratim s posla
želim da mi to vratiš
premotano.”
„Na početak ili ondje gdje si stao?”
Morat ćemo smisliti nekakav sustav dijeljenja.
Ovo je sad naša zbirka.
On: „Želiš biti u kazni?”
Ja: „Ne smijem izaći, a imam ovo? Zaključaj me.”
Kužite? Mogu izdržati cijelo ljeto.
To je bila prekretnica u našem odnosu.
Mrzili smo se, nismo imali ništa zajedničko.
A onda smo napokon našli nešto.
Napokon sam imao prednost.
Nismo mogli cinkati jedan drugoga, a da ne nadrapamo. Lijepo.
Možeš srediti mene li drkati.
Nećeš oboje, u redu?
Dogovoreno.
Tako smo se zbližili. Bilo je lijepo.
Čovječe.
Da.
Lijepo smo se zbližili.
A onda je internet sve upropastio.
Dobra je internetska pornjava, ali ne možeš se zbližiti s obitelji.
Mrzim internet. Stvarno.
Ne podnosim društvene mreže.
Znam da to zvuči ludo jer ste zbog njih ovdje.
To je zanimljivost. Mrzim društvene mreže.
Nisam to htio. Godinama sam odbijao. Ne podnosim ih.
Društvene mreže su užasne. Tako negativne i toksične.
Pune su užasnih ljudi koji stalno imaju užasne izjave.
To je nešto najgore u povijesti.
Užasno je što ti ljudi govore.
Ti ljudi, ti trolovi…
Gomila jebenih gubitnika bez prijatelja i svojih života.
I bez profilnih slika.
Po cijeli dan sjede doma i „otkazuju” ljude
ili pišu zlobne komentare jer je njihov život tako jebeno jadan
da ne mogu živjeti sami u tom jadu.
Moraju vrijeđati druge ljude pa pišu zlobne komentare
i nepristojni su.
Odgovorim svaki put. Ama baš svaki.
Kako ne bih?
Ne mogu pojmiti svijet u kojem ljudi mogu biti bezobrazni koliko god žele
bez ikakvih stvarnih posljedica.
To me potpuno izluđuje.
Znam…
Znam da bih kao „javna osoba”
trebao biti iznad toga i ne spuštati se na njihovu razinu.
Ali ubij se, čovječe. Jebote!
To vrijedi za sve koji vrijeđaju na internetu.
Znam da je grubo to reći nekomu,
ali mislim da nitko tko je dobar čovjek
i pozitivno pridonosi društvu
neće namjerno ostaviti negativan komentar
na nešto što si hrabro podijelio sa svijetom.
Ne trebaju nam takvi ljudi.
Žao mi je.
Nevjerojatno je na što su sve ljudi spremni da bi srali na internetu.
Ove godine letjeli smo iz Los Angelesa u Vancouver u Kanadi
na festival komedije.
Imao sam jedan nastup. Putovanje od 36 sati, tamo i natrag.
Išao sam u zračnu luku.
Ponio sam samo ruksak.
To bi trebalo biti idealno, ali je nezgodno
kada dođeš u zračnu luku
jer ondje nemaju pojma kamo bi s ruksakom.
I svaki dan mijenjaju pravila
pa se ponašaju kao da si idiot
jer ne znaš njihova izmišljena pravila.
Ovom prigodom prošao sam kontrolu
bez posebnih problema.
Nisu morali izdvojiti torbu.
Išao sam prema izlazu i zrakoplovu.
Bio sam uzbuđen zbog leta.
Ne traje dugo, imao sam mjesto kraj prozora.
A to je najbolje mjesto u zrakoplovu.
Da. Sve do kraja leta.
Znate ono kad vam kažu da će sletjeti?
I to 55 minuta prije slijetanja.
Probude te dok spavaš kraj prozora
samo da ti kažu neku glupost kao što je: „Molim vas, podignite sjenilo
sve do kraja prije slijetanja.”
Kao da gad mora provjeriti slijepi kut.
Veselio sam se što ću barem malo zadrijemati na letu.
Ukrcali smo se u omanji avion.
Znate kako to izgleda.
Pretinci za prtljagu tako su mali da morate predati prtljagu.
Srećom, imao sam samo ruksak.
Čak i da mi je torba stala u pretinac, a nije jer je premalen,
svi znaju da ruksak ide ispod sjedala ispred.
Znamo i vi i ja. Radim to šest puta na tjedan.
Smjestio sam se i stavio ruksak ispod.
Malo sam pogriješio.
Malčice sam pretrpao ruksak.
Samo 75 % stalo je ispod sjedala ispred.
Pipao sam ga i mislio: „Znaš što?
Imat ću više mjesta i bit će mi udobnije
ako ovako stavim ruksak ispod nogu.”
Tako imam puno više mjesta.
Još mogu malo plivati.
Riješeno. Naslonio sam se i čekao da vidim tko će sjesti kraj mene
jer to jako utječe na iskustvo putovanja.
Odmah su me sjebali.
Odmah za mnom došla su dva najgora tipa putnika.
Pokraj mene u sredinu sjeo je trogodišnjak, koji je…
Da, čim je sjeo, taj trogodišnjak je…
Mislim, stvarno? Čovječe!
Samo što nije dobio šakom u prsa.
Dobro?
Kladim se da su još mekana.
To me raspizdilo.
Ne zbog plakanja. Ne smeta mi kad malo dijete plače u avionu.
To ne možete kontrolirati. Ali možete kontrolirati
pokrete svoga djeteta.
Do kraja polusatnog ukrcavanja
taj klinac nije htio maknuti ruku
ovoliko od mog lica.
Samo…
Najpristojnije sam se trudio odvratiti ga.
Na primjer: „Dobro, dosta. Čuj…
Sad je dosta. Može li netko prekinuti ovo?”
Dao sam do znanja njegovom tati, koji je sjedio do njega,
da to nije u redu, ali on nije obraćao pozornost.
Malo mi je nedostajalo da tati kažem: „Hej!
Možeš li skloniti svoje seksi dijete od mene?”
Da. Znam da je to odvratno.
Ali što moram učiniti
da privučem tvoju pozornost i kažem ti da je ovo neprimjereno?
Što se događa?
Tata nije mogao biti nesposobniji.
Sjedio je kraj prolaza i gledao gluposti na iPadu.
A tata je imao…
Bez uvrede, ovo su činjenice.
Tata je imao najmanje 192 kg.
Bio je prilično krupan.
Da mi se pišalo, upišao bih se na sjedalu
i pomirio sam se s time. U redu.
Trudio sam se ostati miran.
Krenuli smo od izlaza prema pisti.
Domaćica leta obilazi putnike,
provjerava jesu li svi vezani i stane kod mog reda.
Vidjela je ruksak ispod mojih nogu i rekla:
„A-a!
Gospodine,
morate staviti torbu ispod sjedala ispred sebe.”
A ja sam rekao: „Ah!
Ne stane, ali nema veze.
Gle!
Imam dosta mjesta. Vrlo je udobno.
Ne brinite se. Hvala.”
A ona kaže: „Ne može tako. Stavite torbu ispod sjedala ispred sebe
ili ću je predati kao prtljagu pa ćete je preuzeti.”
Rekao sam: „Ne stane
i već smo krenuli.
Što ćemo sad?”
A ona kaže: „Ne znam. Nije moja torba, nije moj problem.”
Ja: „Ne obraćajte mi se kao da je ovo Spirit Airlines.
Ja sam Amerikanac
i imam platinastu člansku karticu!
Jasno?
Dovoljno često letim da razgovaramo kao odrasli ljudi
i složimo se da je to glupo pravilo.
Ne utječe ni na što.
Pogledajte!
Okanimo se toga i nastavno s letom.”
A ona će: „Nije glupo. To vam otežava izlazak.”
A ja: „Da?
Stvarno?
Zarobljen. Prvi na izlazu iz ove kante.
Vjerujte mi, u redu je.”
„Nije u redu. U slučaju nužde
morate biti u stanju što prije izaći.”
Pitao sam: „Hej, što mislite da mi više otežava izlazak?
Moja torba
ili ovi jebeni Timon i Pumba
pokraj mene?”
„Ha?”
Čak je i dijete vikalo. A ja:
„Ljutite ovo seksi dijete.”
Dakle,
vjerovali ili ne, tad su počele prave nevolje.
U avionu sam,
bijesan sam,
a imam bežični internet.
Kao pravi idiot,
čim dođem do mreže, otiđem na Twitter
i opišem svoje iskustvo.
Zapravo sam samo napisao
da mislim da mi je zbog bezveznog pravila prijetila
da će mi predati torbu i dodati taj nezgodan korak
mom kratkom putovanju,
a to ne utječe ni na koga i ni na što.
Samo sam to napisao.
Ali, čovječe!
Nisam znao da su na Twitteru
sve
domaćice i domaćini leta. Svi!
Svi do jednoga!
Svi na Twitteru znaju sva pravila u avionu i očito im je jako stalo do njih.
Čovječe! Stotine, stotine i stotine neznanaca
počele su pisati ljutite komentare,
bijesni zbog mog stava o situaciji.
A glupi opći konsenzus bio je:
„Koliko je teško jednostavno poštovati pravila?”
Dakle, ovako.
Razumijem pravila.
Razumijem zašto postoje neke sigurnosne mjere. Jasno mi je.
Ali, također, malo mućni glavom, jebote.
Na primjer, znam da je ograničenje brzine na većini autocesta, ovisno o gradu,
u prosjeku oko 105 km/h.
U potpunosti razumijem i poštujem da je to određena preporučena brzina
koju mi građani trebamo poštovati da bi se promet nesmetano odvijao.
Razumijem to.
Ali, također,
ako stvarno
voziš 105 km/h
na autocesti,
ubit ću te, majku ti tvoju. Jasno?
Vozi brže, pizdo!
Uključi zdrav razum i reci: „Znaš što? Mogu ubrzati
do 130 km/h kao odrasla osoba
da se možemo kretati.”
Zar ne? Uključi…
Uključi zdrav razum dok pratiš pravila.
Tako sam doživio situaciju u avionu.
Svjestan sam pravila o torbama, kao i svi,
ali ni na koga ne utječe.
Zašto ne ohladimo, jebote?
Ali ne!
Umjesto toga, osam sati svađao sam se sa 700 neznanaca.
I tako smo se dobacivali komentarima.
Najbolje kod svađanja s ljudima na internetu
o nečemu što si osobno iskusio
jest to što nitko od njih nije bio ondje ni svjedočio stvarnom događaju.
Znaju samo ono što si im rekao i što žele pretpostaviti.
Uskoro nakon što se počnete prepirati
ljudi počnu izmišljati lude scenarije,
koji nemaju veze s onim o čemu ti govoriš,
da opravdaju svoj komentar.
Samo nisam htio predati torbu, a ljudi su govorili:
„Nije važna tvoja sigurnost, nego sigurnost ljudi oko tebe.
Što ako se zabijete u planinu,
a tijekom evakuacije…”
Ponovi to sporije da se čuješ. Hajde.
Misliš da ćemo preživjeti sudar?
S planinom?
Imaju argument za sve. „Ali što ako preživimo?
Pa torba koju nisi stavio ispod sjedala
završi u prolazu i netko zapne za nju
pa se ozlijedi?”
Ako
ne možeš
prekoračiti
moj jebeni
sportski ruksak visok 25 cm
da spasiš vlastiti život,
to je prirodna selekcija, stari moj!
Moraš umrijeti, jebemu!
Dobro?
Nisi u dovoljno dobroj formi da preživiš.
Čovječe, nisam mogao vjerovati
na što su sve ljudi spremni
da se na internetu svađaju oko nečega s čime nemaju veze.
Impresivno je jer vrlo brzo eskalira.
Brzo se stvori mentalitet mase
jer kad se dovoljno velika grupa ljudi
počne ljutiti na tebe na internetu,
svi se žele uključiti.
Internet je pun ljudi s negativnom slikom o sebi
koju projiciraju na druge.
To im je prilika. I to ti je kazna.
Upadneš li u nevolju na internetu, kazna ti je to da ljudi mogu reći
što god žele.
Bilo što. Čak i nešto mnogo gore
od onoga zbog čega si upao u nevolju.
To je impresivno. No, naposljetku, to me ne dira.
Čuj, nema šanse da me povrijediš.
Tako sam dugo mrtav u duši.
Moj avion odavno se srušio.
Nisam prekoračio torbu, u emocionalnom smislu. Kužite?
Slobodno me vrijeđajte.
Ali morate znati nešto o meni. Naučio sam to na psihoterapiji…
To je da sam, čini se, vrlo defenzivan.
Brzo reagiram zbog potrebe da se obranim
ako osjetim da me netko napada.
Svaki put skačem za vrat.
Možeš me vrijeđati na internetu do mile volje.
Možeš sipati zlobu i uvrede koliko god želiš
da me povrijediš, ali nešto moraš znati.
Verbalno ću te sjebati, čovječe.
Cilj mi je rasplakati te.
Uvijek ću pobijediti u toj bitci.
Kada te udarim jače nego što si ti mene,
ne ponašaj se kao jebena žrtva, jasno?
To me najviše ljuti od svega na internetu i…
Vjerojatno…
Najbolji primjer bila je komunikacija na Twitteru kad se dogodilo to s ruksakom.
Svađao sam se s ljudima, vrijeđali smo se.
Zabavljao sam se, ubijao vrijeme.
Bilo mi je zabavno.
Ali jedna žena je pretjerala.
Nije htjela začepiti gubicu.
Samo mi je ona napisala između 60 i 70 komentara,
bez obzira na to jesam li odgovorio. A često jesam.
Ali nisam na sve, jasno.
Bila je jedna od tih.
Vidjela je da udaraju pa se pridružila.
Počela je pisati sve zlobnije i zlobnije komentare
ne očekujući posljedice.
Nije me bilo puno briga.
Do posljednjeg tweeta.
Nisam ga mogao zanemariti.
Na kraju mi je napisala:
„Ne znam kako možeš biti tako neposlušna plačipizda.”
Jesam li je trebao samo blokirati?
Moj agent kaže da jesam.
Ali bilo mi je dosta da me napada
sedamsto ljudi.
Bila je vrlo zlobna.
Ona je počela.
Sudeći prema njezinoj profilnoj fotografiji
bila je…
krupnija žena.
Rekao sam,
u svoju obranu,
samo: „Pa…
Da nisi zauzela dva mjesta…
imao bih dovoljno mjesta da sigurno spremim ruksak
na drugom sjedalu.”
Samo sam to rekao. A to…
Statistički to nije netočno.
Ali, kao što znamo,
danas svi žele biti žrtve, zar ne?
Dakle, kako je ona,
koja je prva počela, reagirala na to?
„Kako je mogao reći takvo što?
Ruga se mom tijelu!
Otkažite Matta Rifea!”
Ne možeš me otkazati, gaduro. Nisam ti ja članstvo u teretani.
Odjebi od mog profila na Twitteru!
Nisam ja izazivao tebe.
Ja sam simpatičan tip. Nikoga ne želim povrijediti.
Ali hoću, maku ti tvoju.
To nije imalo veze s njom.
Samo sam se htio požaliti na situaciju s ruksakom.
A postao sam njezin „trinaesti razlog”. Dobro.
Jebeš to! Možeš brojati razloge, ali ne i kalorije?
Odjebi od mene.
Ne.
Danas nemam suosjećanja, Washingtone.
Prije nego što i pomislite stati na njezinu stranu
i kažete: „Ne znam baš, Matte.
To je bilo veoma osobno.
Je li u redu da se rugaš njezinoj debljini
da bi se obranio?
Što ako dozna da se još rugaš njezinoj debljini
i to je tako pogodi da učini nešto drastično
i, na primjer, objesi se?
Kako bi se onda osjećao?”
Kako se popela?
Da.
Ostao bih u čudu, jebote,
što proizvode tako čvrstu užad za vuču.
Stvarno, jebote.
Čujte.
Tko jebe te ljude!
Vaš profil na društvenim mrežama vaša je umjetnost. Stvarajte i dijelite
što god želite.
A ako nekomu to smeta,
predlažem da objavite još.
Nabijte im to na nos!
Znate li koliki ne vole mene i moju komediju?
Ali znate što? Objavljujem svaki dan jer to smatram ispravnim.
I to…
zato što stvaram sadržaj koji je meni smiješan.
Mogu se samo nadati
da ću nasmijati i razveseliti ljude.
Samo to želim postići svim ovime.
Koga briga ako nitko ne vjeruje u tebe?
Tko ih jebe! 12 godina nitko nije vjerovao u mene.
Da sam dopustio da to utječe na to koliko cijenim svoje misli i ideje,
sad ne bih snimao specijal za Netflix u dvorani Constitution u omiljenom mi gradu.
Ali što ja znam? Samo nastupam pred publikom.
Nadam se da ste se svi zabavili.
Starci, hvala na dolasku. Znam da rano ustajete.
Jeste li znali tko sam prije dolaska?
Jeste?
Puštaju TikTok na Hallmarku?
Ma dajte!
Što je to?
Što je unutra? Ovo su…
Bomboni s marihuanom? 50 mg? Ubojico!
Zajebeš li se prvi put pa uzmeš bombon s 50 mg, promijenit ćeš rod.
Stvarno…
Crnci, hvala vam.
Mislim da ste jedini ovdje. Jebote!
Mislio sam da imam raznolikiju publiku.
Ali ne baš.
Dobro. Ne moramo upirati prstom u njih.
To je u stilu nereda 6. siječnja. Smirimo se.
Znam, ovo je vaš grad. Znam.
Prijevod titlova: Sanja Vorkapić Velić