Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MATT RIFE: PŘIROZENÝ VÝBĚR
Mockrát děkuju, lidi. Ty jo!
Jak se vede, DC?
Panebože.
Děkuju.
Díky, sedněte si, udělejte si pohodlí, bože.
Moc vám děkuju.
Díky.
Mockrát díky.
Washington, DC.
Děláme Netflix, kámo.
Jsme tady.
To je super. Kéž by…
Kéž by to viděl děda.
Vždycky…
jsem ho sem chtěl vzít.
Věděl, jak moc DC miluju,
a sám miloval Maryland. Byl to jeho oblíbenej stát, což…
což je oprávněná reakce,
ledaže znáte Baltimore, protože…
Ty vole, co je to s Baltimorem?
Brácho, Maryland jako stát si nedokáže vybrat atmosféru.
Prostě si…
Je tak krásnej a bezdůvodně neotesanej.
To si prostě nemůžete vybrat?
Jedete na pláž se sklopenou střechou
a pak do Baltimoru a zamknete všechny dveře.
Nic mezi tím.
V Baltimoru jsem byl jednou.
Byli jsme na obědě a hosteska, co vás uvádí na místo,
měla monokla.
Hustýho… Neptal jsem se, co se stalo.
Bylo celkem jasný, co se stalo.
Nemohli jsme to pobrat. „Jakože tohle je tvář společnosti?
Ona tu vítá lidi?“
A kámošovi jí bylo líto,
že by ji měli dát do kuchyně, kde nikdo…
kde na ní nikdo nebude muset koukat.
A já na to: „Ale kdyby uměla vařit,
neměla by toho monokla.“
Takže…
Jenom zkouším, jaká je voda, jestli s váma bude sranda.
Jenom jsem to chtěl zkusit.
Když začneme s domácím násilím,
zbytek show už půjde…
půjde jako po másle.
Jasně, že mi jí bylo líto.
Měla mít svoje ochranný krystaly, ne?
Chlapi, musíme si dupnout.
Tyhle sračky s krystalama jsou nezvladatelný.
Dámy, odložte ty zasraný kamínky, jo?
Už nás nebaví lézt k vám do ložnice,
kde to vypadá, že vás musíme porazit v mankale,
než se s náma vyspíte.
Co sakra dělá to kamení vevnitř, Thanosi?
Největším problém holek s krystalama je ten,
že je to celá jejich osobnost
a nemelou o ničem jiným.
Nedej bože, abyste to zmínili v konverzaci.
Tenhle je můj oblíbenej.
To je…
Tohle je zelenej peruánskej nefrit
a dodává mi sílu
a ochranu
a…
A nedodává.
A ne, není.
Je to rozbitej střep z láhve Heinekenu, kterej…
kterej sis koupila od bílýho chlápka s dredama,
co taky vede kozí jógu.
Jasný?
Nazvi to pravým jménem, hovadiny.
Jediný, co to chrání, jsem já,
a to před randěním s další holkou, jejíž píča chutná jako kombucha.
Jasný?
Už žádný hipísácký sračky.
Sprchujte se.
Možná se vraťte k normálnímu deodorantu.
Dost už těch bio sraček,
který nevydrží ani tak dlouho jako ovocný žvejky.
Jasný? Už ne.
Pamatujete si na ně?
Vydržely dvě žvejknutí.
Jdete, dvakrát žvejknete a konec.
Ty vole, mám toho dost.
Tyhle hippie sračky mě zabijou, fakticky.
Jestli uslyším ještě jednoho člověka svalovat vinu za svůj život na Merkur,
zabiju vás sám, rozumíte?
Nechte tu zatracenou planetu na pokoji.
Dámy, konec obviňování ze svejch špatnejch rozhodovacích schopností planet,
který vás ani neznaj.
Tohle si pamatujte.
Astrologie není žádný magický životní vodítko,
který předurčuje vaši budoucnost ve hvězdách.
Nic takovýho.
Vaše budoucnost jsou vaše myšlenky, názory a činy.
Máte plnou kontrolu nad tím, jak věci budou.
Není to tam.
Celou dobu je to tady. Je to ve vás.
S hvězdama to nemá nic společnýho.
Jen proto, že Jupiter má prstence a vy na prstě nic nemáte,
k němu ještě nemusíte vzhlížet,
aby vám dal kouzelnou radu.
A přestaňte to tak sebevědomě vysvětlovat,
pokaždý vypadáte hloupě.
Je to tak…
Holka tvejch snů se ti podívá do očí
a řekne blbost jako:
„Víš vůbec, jak vesmír funguje?“
„Ne, ale povídejte, profesorko.“
„Existuje planeta Merkur. Když zpomalí rotaci kolem Slunce,
jde do retrográdu 98 milionů km od nás
a proto je můj život v naprostejch troskách.
Vlastně vůbec za nic nemůžu.
Jakože…
je to ve hvězdách a všichni jsme doslova hvězdnej prach.
Rozumíš?“
Jo, ty umřeš sama.
Protože nedokážeš nést zodpovědnost za svoje činy.
Tvůj život není v troskách kvůli nějaký planetě na obloze.
Ale protože nedokážeš žít bez elektronky v držce.
A šukáš jenom kluky, co si potřebujou půjčit auto.
Jasný?
Jo.
Proto je tvůj život v troskách.
Bojíš se o Merkur, zatímco ti bourá Saturna.
Už si přijdeš blbě?
Špatná planeta, blbko. Zkus to znova.
Ty vole, to mě zabije.
Je to záležitost mladších generací, ne?
Ty krystaly, astrologie a tak vůbec.
Což dává smysl.
Nesnáším mladý lidi, kámo. Fakt, ty vole.
Kdokoli v mým věku nebo mladší mi nemáte co nabídnout.
Jste takový drzouni!
Mladý jsou tak drzý, i když ani nechtěj.
Před pěti měsíci jsem si nechal na ruku vytetovat Johna Lennona
a je dost jasný, že je to John Lennon.
Je to dobrý tetování.
Jen jsem to dal na instagram, všichni:
On je fanoušek Harryho Pottera?
Říkal jsem si, ať jdou ty děcka do prdele.
To je tak neuctivý k jednomu z nejlepších hudebníků všech dob.
John Lennon schytal do zad Avada Kedavra
a proto tu není. To asi ne.
Stejný brejle, ale tenhle kluk nezůstal naživu.
A jestli vás to zarmoutilo, jste moje publikum.
Dobře. Moc se mi líbíte.
Taky mi to láme srdce. Tak dobrý.
Bože, nesnáším mladý. A není nic mezi.
Nesnáším mladý lidi a…
miluju
starý lidi.
Panebože.
Je to až nezdravá posedlost.
Fakt. Brácho, hned bych šukal nějakou babičku.
Fakticky.
Šel bych do toho.
To můžete.
Hledali jste si to?
Můžete a není proti tomu žádnej zákon.
Ošukejte jich, kolik chcete.
Jen musíte bejt něžný. Nemůžete…
Nemůžete je dusit. Musíte jim přidržet kyslík.
Znáte to?
Dneska ne.
Jsi v pohodě. To nic.
Rozchodítkuj to.
Co bejt něčí první. Bejt poslední?
Tím se vytáhnete.
Proboha.
To je…
To je něco pro mě, zlato. Uklízím to tady.
Říkají mi Sekáč.
Jen tak si tady…
kosím kundičky, znáte to?
Vážně starý lidi miluju.
Čím víc je starej člověk sehnutej jako berlička?
Kámo. Miluju týpky, který…
Který se ani nepodívaj nahoru.
Ani on neví, kolik života má před sebou.
Znáte to?
Ty záda mu zkurvila váha pořádně užitýho života.
Starej člověk musí mít špatný držení těla.
Tak poznám, žes žil naplno.
Stařík s dobrým držením těla se vyhnul službě, stopro.
Žádnej respekt, kámo. Sorry.
Ty kráso.
Musí bejt celý ohnutý,
čím horší držení těla, tím lepší příběhy.
Jak jste k tomu přišel?
To bylo nejlepší,
když jsem chodil za prababičkou do hospicu,
ještě jako teenager.
Starali se tam o ní v posledních letech života
a máma nás tam vysadila na tři nebo čtyři hodiny,
což bylo super, chtěl jsem bejt s babičkou,
ale babička trpěla demencí,
takže po 25 minutách jsem mohl říct, že jdu pro vodu,
a ona na to: „Je tu teď spousta černochů.“
A já: „Jo, je jich víc.“
Mohl jsem se omluvit a jít si po svým.
Ne že bych babi neměl rád a nechtěl s ní bejt.
Lidi s demencí si moc nepamatujou, není o čem mluvit.
Ale chlapík v pokoji vedle ní, Lenny,
si pamatoval všechno.
Byl to nejhustější člověk, co jsem kdy potkal.
Bylo mu 97 let a měl hrozně hustej život.
Vyprávěl mi příběh za příběhem, celý hodiny,
byly to poutavý příběhy.
Prožil dlouhej život. Bojoval ve třech válkách.
Vylezl na pět hor.
On…
Jo, řekl mi, že ojebal Rosu Parksovou.
V přední části autobusu. Říkal jsem si…
Taky asi trpíš demencí. Nemyslím, že…
se to stalo tak, jak si to pamatuješ.
Není vzadu v autobusu víc soukromí?
Mám pocit, že vzadu by moh člověk pořádně zamakat,
ale to je asi nevýhoda mládí.
Příběh staříka si nemůžeš ověřit. Nebyls tam.
Bejt mladej je hrůza, nic nevím. Je mi 28.
Ani nevím, jestli byl Michael Jackson černoch.
Pořád to říkáte. Ale já to neviděl.
Na všech fotkách, co jsem viděl, byl Asiatka, takže…
Nedozvím se to.
Strašně mě to štve.
Miluju starý lidi.
Kéž by všem mejm divákům bylo 65 a víc.
Božínku.
Byla by to mnohem kratší kariéra, ale…
Když vezmeš v úvahu, koho v životě viděli.
To by mi lichotilo.
Na příbězích starejch lidí,
jako když mi vyprávěl Lenny, se mi líbí,
že pak přemejšlím nad tím, jaký příběhy budu vyprávět já,
až budu v tom věku.
Snad budu mít dobrej život a zábavný historky.
Rád jsem poslouchal jeho příběhy z války, o dobrodružství, rodině.
Taky doufám, že jednou budu mít rodinu.
Těším se, že budu mít děti, ale ne teď.
Ne, teď ne. Teď se mi daří dobře.
Taky se děsím mít děti, protože jsem si utahoval ze spousty lidí.
A jestli věříte na karmu…
Moje děcko bude v prdeli, kámo.
Moje děcko bude mít pět nohou a žraločí ploutev na zádech.
Bude to obluda.
Ale nejsem dost vyzrálej na ten rozhovor,
kdy se konečně zeptá: „Proč jsem takovej?“
A já na to jenom…
„Protože táta je vtipnej.
Víš?
Spoustu lidí jsem rozesmál.
Ty je rozesměješ taky.
Z jinýho důvodu, ale víš jak.
Když zaplatěj vstupný.“
Myslím, že jde o načasování.
Chci si vybrat správnej čas na to mít děti.
Je mi 28, takže realisticky mám všechen čas světa.
Výhoda chlapů,
nemusíme se založením rodiny spěchat.
Můžeme mít děti, kdy chceme,
což podle mě není vůči ženám fér,
když vezmeme v úvahu, že to ony to dítě doslova nosí.
Nedává smysl,
že vy musíte soupeřit s biologickejma hodinama.
To je podělaný.
Protože ženský…
vy můžete čekat, ale čím jste starší,
tím stoupaj šance na to, že vaše dítě bude…
„první na obědě“, řekněme.
Dá se to říct líp?
Klidně si brblejte,
ale nedělejte, že 25 minut předtím, než jste mohli na oběd,
jste nemuseli sledovat, jak ty děcka letěj po chodbě.
A říkali jste si…
Sakra.
Naruto vypije všechny špagety.
Skvělý.
Ne že by to bylo něco špatnýho.
Vlastně je super vidět, jak Bůh funguje.
Bůh vždycky najde způsob, jak věci vyvážit.
Bůh vždycky nahradí negativa pozitivem.
Vždycky, když vidíte někoho, kdo má menší štěstí,
v nějakým ohledu,
nemusíte se o ně bát,
protože Bůh jim požehná nějakou vlastností, osobnostním rysem
nebo nějakou dovedností.
Trochu dorovná to skóre.
Všiml jsem si toho u svýho synovce Chase. Teď už je teenager, ale je autista,
jako kurva hodně,
což asi není lékařskej termín, ale on…
to rozhodně má.
On nemluví.
Pokud nejste jeho máma, nebude s váma mluvit.
Žádnej oční kontakt, nebere vás na vědomí.
Je to dost neslušný, ale…
to je jeho symptom.
Ale jeho požehnání je,
že umí malovat.
Už teď maluje líp než všichni učitelé výtvarky, co znám.
Je super vidět, že Bůh vždycky najde způsob,
jak to vyrovnat.
Je to fakt působivý.
Kéž bych to věděl dřív.
Mohlo to změnit můj pohled na věci.
Na střední jsme měli kluka, Alexe.
Byl stejně starej jako já. Začínali jsme spolu.
Měli jsme spolu tělák.
Měl postižení a taky…
měl pořádný péro.
Nevím, jak jinak to říct. Ten kluk měl velký požehnání.
Lidem ho bylo líto.
Nasrat, vole.
Celej rok nás v šatně terorizoval.
Měl nás všechny v koutě, jakože: „Sakra, Alexi!
Tam je ten extra chromozom?
To máš kliku, chlape.“
Je to nejmilejší člověk, co znám.
Snad teď někde někomu ubližuje. Fakt.
Ona tu helmu potřebuje.
Ne vždycky ví, jak jsou silný.
Ale je to dobrej kluk. Zaslouží si každej cenťák.
Říkávali jsme, že má syndrom velkýho péra.
Jo.
Zdravím Alexe, kámo.
Zdravím Alexe.
Jo.
Minibus, ale maxipéro, kámo. A to…
To je rovnováha. A o tom koneckonců život je.
Rovnováha.
Nemůžeš mít všechno.
Někdy jseš jenom vtipnej.
To nic.
Ve vybice jsem mu to nandal.
Z čirý žárlivosti: „Ani ho nepoužíváš.“
Jo, ale…
Boží cesty jsou nevyzpytatelný, co?
Vtipný je, že jsem za poslední dvě minuty zmínil Boha asi osmkrát.
Nejsem zrovna extra zbožnej člověk. Fakticky ne.
Doufám, že existuje Bůh. Modlím se, aby byl Bůh.
Dávalo by to smysl, zodpovědělo spoustu otázek.
Někdy je to složitý.
Někdy se stanou věci, kdy člověk o víře pochybuje.
Je těžký vybrat si náboženství.
Říkám, že je těžký si vybrat náboženství, ale stejně nosím řetízek s křížkem.
Jo.
Ze stejnýho důvodu, proč si na první rande berete kondom.
Snad ho nebudu muset použít, ale víte co?
Kdyby náhodou.
Kdybych umřel a Ježíš řekl: „Víš, že sem se nedostaneš.“
„Ne, kámo, koupil jsem si náramek.“
Pusť mě dovnitř.
Zaplatil jsem si uvítání. Kde máš fotra?
Jo, s náboženstvím je to ošemetný.
Ale vždycky jsem náboženství respektoval.
Náboženství všech lidí si vážím.
Je důležitý, aby lidi měli v co věřit.
Bejvalka dělala, co mohla.
Byla extra pobožná.
Jedna z nejpobožnějších lidí, co znám,
což je k popukání, protože ona se do nebe nedostane.
Ani náhodou, vole.
Ani jako můj doprovod.
Bude před tou branou čekat pár století.
Byla fakt pobožná,
jenom je hroznej člověk.
Znáte takový lidi?
Jsou tak pobožný, až si říkáte, že asi trochu kompenzujou.
Co za křesťana si každý ráno čte Bibli,
když jsi v noci chtěla, abych ti lízal prdel. Jakože co…
Co je to za žalm, Jezábel?
A jaks mě k tomu donutila? To je lepší otázka.
Kámo, to je fakt odporný, vole.
Já nejím ani cibuli.
Jak jsem něco takovýho udělal? Nevím, co mě to popadlo.
Nevím, jestli to byl Duch svatejch prdelí nebo co, ale…
mluvil jsem všema jazykama. Jako…
Stejně to skončilo.
Už jste někomu lízali prdel a rozešli se?
To je ta nejhorší poslední večeře, kámo.
To je…
Je to nechutný.
Chutná to jako zrada a halíře.
Ale…
je to její náboženství.
Nezpochybňuju ničí víru.
Taky v něco věřím.
Možná ne tak hluboce jako náboženství,
ale věřím ve věci, který můj život dost ovlivňujou.
Tak třeba hrozně spím.
Mám velký problémy se spánkem,
což je částečně dáno tím,
že úplně nejvíc věřím v duchy a příšery.
Jsem dospělej chlap, je mi 28 a nejvíc se bojím tmy.
Netušíte, co tam je.
Řeknu vám to, duchové a příšery,
a vypadáte jako pitomci, že vás to v běžným životě víc neděsí.
Jsou tak skutečný.
Jsem hovado. Fakticky jo.
Každou noc musím spát se zapnutou televizí,
protože jsem sám sebe přesvědčil, že když je puštěná televize,
duchové si budou myslet, že tam mám lidi,
takže tak různě skáču do toho, co sleduju,
trochu to přehrávám.
To je šílený, jak moc se tu všichni bavíme.
Jenom já a 12 největších černochů, co jste kdy viděli.
Koukáme na Protivný sprostý holky.
Musíte stanovit základní pravidla.
Ukázat duchům, že u vás doma není bezpečno.
Že vás je hafo. Oni neví, ne?
Dvanáct černochů se nebojí ničeho.
Až na lidi v maskách duchů.
Jo.
Já říkal, že příšery jsou.
S duchama si nezahrávám.
Nemůžete se jim postavit,
protože ironický na nich je,
že čím nevinnější a vlídnější by duch měl bejt, tím je děsivější.
Duch dítěte. Koukej se ode mě držet dál, ty vole.
Ať jsi démon nebo ztracený děcko, koukej padat z mýho domu.
Ty jsou nejděsivější, prostě se vám objeví na chodbě.
Pojď si s námi hrát.
Všechny mrtvý děti jsou Britové, naprosto bezdůvodně.
Mrtvý britský děti si pořád chtěj hrát.
Ani nevím, co by řeklo americký mrtvý děcko,
ale bylo by to děsivý.
Umíte si představit, jak v noci slyšíte:
„Já tuhle školu nenávidím.“
Zkouším, jestli je s váma pořád sranda.
Jen pro jistotu.
Jenom zkouším.
Kámo.
Duchové jsou děsivý.
Jediný, co mě děsí víc než duchové, jsou příšery,
a dost mě štve, že je neberete vážně.
Můj bože, jsou všude.
S příšerama se to má tak, že nikdo neví, kde se schovávaj.
Všichni maj svoje teorie.
Slyšel jsem o divnejch místech. Za zataženýma závěsama ve sprše.
Znám lidi, co nejdou na záchod, dokud neodtáhnou závěs,
aby se ujistili, že se tam ten příšerák zrovna nemydlí.
Takže to byl on,
kdo celý ty roky na zeď lepil hrsti plný vlasů.
O tom mám svý pochyby.
Některý místa dávaj větší smysl.
Oblíbená je skříň. To je klasika.
Lidi se bojí, že v noci ze skříně vyleze příšera a sežere je.
To dává smysl. Je to fakt děsivý.
Příšera nemůže vylejzat ze skříně. „Come out of the closet?“
Takže nejen, že mám v pokoji příšeru,
ale možná je i gay?
Říkali jste, že mě sežere.
Ne že na mě nejdřív vytáhne péro. To není jen detail.
Teď mi po ložnici poletuje gay temnota.
Straší u mě Lil Nas X.
Dejte mi vědět.
Jestlipak bude příští písnička o mně?
Proč si vybral moji skříň?
To není děsivý, spíš lichotivý. To zvládnu.
Skříň dává smysl.
Ale to nejčastější místo,
kde já jsem se příšery nikdy nebál,
je pod postelí.
Je to jedno z nejběžnějších míst, zvlášť když jste dítě.
Že se bojíte, že příšera natáhne ruku a chytne vás za nohu.
Toho jsem se nebál.
Asi proto, že jsem začal masturbovat dost brzo.
Takže tak v 11 nebo 12 jsem si říkal:
Jestli se sem natáhne nějaká ruka,
jde mi jenom pomoct, rozumíte?
Já jsem teď příšera.
Víš co, brácho. Na tohle není stavěná.
Kámo, já bych svýho postelovýho démona opíchal.
Na takovou výdrž není stavěnej.
Začal by něco cejtit, bejt majetnickej.
V noci by mi ťukal na postel, jestli jsem vzhůru.
Ráno mám školu. Dej si pohov. Klídek.
Do háje.
Ještě nejseš plnej?
Nevěřil jsem, že se tam vejde.
Není tam dost místa pro příšeru a všechny ty ubrousky.
Víte, jak to myslím?
A jestli tam je, bude to pěkně křupat.
Rozhodně…
se k nikomu nepřiplíží. Je tam moc hlučno.
Spermona slyšíte na míle daleko.
Fakticky.
Ty rozhodně nejsou nenápadný.
Taková škoda.
Každopádně…
když mluvíme o spermonech…
Je další příšera, který se lidi bojí a kterou bysme měli zmínit.
Klauni.
Hodně lidí si s nima nezahrává.
I když jsi s pár randila. Za to si můžeš sama. I tak…
ten strach dává smysl.
Já se klaunů nebojím, ale chápu to.
Mám čtyři sestry a ty z klaunů mají hrůzu.
Když mi bylo asi 13,
koukali jsme na film To, ten původní.
Kdyby někdo netušil, o čem to mluvím, existuje film To.
Je podle knihy Stephena Kinga. Je o zabijáckým démono-klaunovi,
kterej žije v kanalizaci a vylejzá trubkama, aby žral děti.
To je celej ten film, o něm jako o příšeře.
Koukali jsme na to v domě u dědy
a moje sestry to tak vyděsilo,
že se tři tejdny nesprchovaly.
Tak moc se jako malý bály,
že vyleze trubkama a sežere je.
Ale netušily, že tou dobou už jsem si ho ve sprše honil.
Takže…
on už jedl moje děti. Víte co?
Vybudovali jsme si dobrej vztah a porozumění.
Nezabiješ krávu, kterou můžeš dojit zadarmo.
To ví každej začátečník.
Jmenuje se Pennywise, ale nedostával žádný halíře.
To vám řeknu. Kluk se…
Kluk se tam dole pěkně napral.
A všechny plavou, že jo, chlapi? Hezky na hladině, jako ropná skvrna.
Neměli byste si honit ve sprše.
To je počáteční stádium berličky,
když se hrbíte v tý horký vodě.
Formuje vás to jako chránič zubů.
Taky je to ztráta času,
protože když minete odtok a dostane se to na vanu,
strávíte dalších 12 minut sbíráním vody a…
Musí to bejt přímej zásah, jinak to nezpůsobí žádný škody.
Teď mi dochází, že potřebuju víc fanoušků chlapů.
To by pomohlo.
Kdyby tady bylo 70 % mužskejch a ne ženskejch,
tenhle vtip by byl…
Protože všichni chlapi to chápou a holky se ptaj: „Je to medúza?
Cože?
Proč by to lepi…“
No, konzistencí to od medúzy není daleko.
Je to nechutný, ať je to cokoli.
Chlapi jsou tak odporný.
Naštěstí jsme nechtěně vtipný.
To nám pomáhá překonat trapnost puberty,
protože byste se zbláznily, dámy,
kdybyste viděly, jakej mrdník to je,
bejt mladej kluk, kterej se snaží naučit, jak pořádně masturbovat.
Ty vole.
Je to jedna trapná chyba za druhou.
Asi nikdo tý obtížnosti nerozumí tak dobře jako ženy,
protože jak samy pochopíte ten váš fidget spinner,
to mi vůbec není jasný.
Hodí vás do divočiny bez jakýkoli příručky pro uživatele.
Musíte na to přijít samy. A dáte to!
Úplně samy. Jsem na každou z vás tak pyšnej.
Fakticky jo.
Protože…
kdybyste na to nepřišly vy, tak my rozhodně ne.
Už tak nás musíte provést každým krokem
a to je únavný i v tý nejjednodušší formě.
Pánové.
Kolikrát jste prstili holku tak dlouho,
že jste se další den vzbudili…
Ty vole, to jsem byl včera na bowlingu?
To jsem devět hodin lezl na stěně?
Další den ukazuju na věci jak Spider-Man,
protože nemůžu…
nemůžu narovnat šlachy.
Nemůžu brát věci do ruky.
Super. Ty ses udělala a já dostal mozkovou obrnu.
Úžasný. Jo.
Jste velmi silné, dámy.
Ženy to mají rozhodně těžší. O tom není řeč.
Ale chlapi to mají trapnější, protože si od nikoho nenecháme poradit.
Učíme se pokusem a omylem a ty na ty omyly nejde zapomenout.
Všechny chlapy tady někdy přistihli,
ať už to víte, nebo ne.
Nejseš tak prohnanej, jak si myslíš.
To je dobře, musíte přijít na svůj systém.
Všichni dospělý chlapi tady už ví,
jak, kde a kdy to dělat.
Přizpůsobí se časovým pásmům a slunovratům.
Je to… pořádná procedura,
ale musíme na to přijít po zlým.
A díky bohu, že mě nikdy nechytili při činu.
Nevím, jak bych se vzpamatoval,
ale pamatuju si, když mě poprvé chytili s pornem,
a to mi bylo, fíha,
bylo mi 12 let.
Na mou obranu jsem porno nehledal, když jsem ho našel.
Hledal jsem v ložnici rodičů vánoční dárky.
Byl prosinec. Když jsem přišel ze školy,
měl jsem pár hodin, než se máma vrátila z práce.
Věděl jsem, že nakupovali dárky, tak jsem vlezl do ložnice.
Šmejdil jsem. Nejdřív jsem se podíval pod postel.
Moje postelová příšera.
„Ty hledáš jinou děvku?“ A já na to:
„Teď ne, jiná mise. Jasný?“
Skříň.
Tam se schovává dobrý zboží, ne?
Jdu sebevědomě ke skříni.
Rozrazím dveře.
Nic.
Chtěl jsem to vzdát a vrátit se do pokoje a uslyšel jsem hlas.
Nevím, jestli přišel z mý hlavy, nebo zpod postele,
ale říkal: „Mrkni na horní poličku.“
Tak jsem tam mrknul.
Na první pohled to byla běžná horní polička skříně rodičů.
Vepředu složený deky, na boku nějaký mikiny,
ale zaujal mě modrej karton,
kterej vykukoval zpoza dek,
tak jsem sundal deky a ukázala se…
obrovská
bedna od piva Bud Light.
Taková ta veliká na 64 plechovek.
Máte nevlastního otce? Znáte to?
Bedna s pivem na: „Tohle není moje opravdová rodina.“
Ale já věděl, už ve 12 jsem věděl,
že tam pivo nepatří.
„Vsadím se, že tam jsou dárky.“
A to si pište, že byly.
Sundal jsem tu krabici.
Byla to největší krabice porna, jakou kdy kdo viděl.
Bylo v ní asi 40 videokazet,
který můj nevlastní táta nashromáždil za svou, dá se říct, „kariéru“.
Procházel jsem je. Měly různý divný popisky.
Na jedný bylo April 2003,
což bylo děsivý, protože tak se jmenuje moje máma.
A já hned: „Doufám, že tím myslí apríl.“
Jakože…
Ať jsou to blbý vtípky a ne terapie navždy.
Neriskoval jsem to, vzal jsem nepopsanou,
dal krabici a deky zpátky,
běžel s ní k sobě.
Měl jsem přehrávač a pustil jsem si ji.
Hodněkrát.
Poprvý to bylo pro mě. Pro radost.
Ale pak jsem si dělal poznámky.
Moc žen neví,
jak je porno důležitý pro proces učení mladýho muže.
Než se podíváme na porno, nic nevíme,
ale předstíráme, že jo,
takže to je informační bomba.
Je to matoucí. Když jste tak mladý a nezkušený,
netušíte, že porno
není skutečnej sex.
V tom věku ani nechápete, že to jsou dvě různý věci.
Po tomhle filmu jsem myslel,
že sex můžeš mít jen s pěti lidma.
Myslel jsem, že všechen sex jsou grupáče.
Potřebuju víc lepších kámošů.
Ne Alexe.
Taky potřebujeme spoustu informací,
v tom věku jsme tak hloupý a sebevědomý.
Mluvili jste někdy se středoškolákem?
Všichni prej: „Kámo, o přestávce jsem ošukal 100 holek.
Ty seš panic.“
A pak za rok konečně vidíme porno
a řekneme si: „Do prdele!
Kunda je o dost níž, než jsem si myslel.“
Před pornem si kluci myslí, že je kunda tady.
Myslíme si, že vám pérem nakráčíme do pupíku a takhle…
Takhle se dělá sex. Víte co?
Snad nemá vystouplej pupík.
Je to spousta novejch informací.
Užívám si to. Jsem nadšenej.
Těším se školy. Říct to kámošům. Vím, že budu za borce.
Ale protože jsem se nechal unést,
udělal jsem obří začátečnickou chybu.
Ani mě nenapadlo ji vrátit.
Vrátil jsem krabici a deky, ale říkal jsem si, že má dost.
Nevšimne si, že jedna chybí, ne?
Špatně.
Ten večer kolem jedenáctý,
neměl jsem tu kazetu ani 24 hodin.
Jsem v pokoji, balím si do školy.
Batoh je plnej, lezu do postele. Jsem strašně vyčerpanej.
Ze všech těch poznámek.
Hezky si ležím pod peřinou,
mám pohodlíčko,
a slyším, jak se nevlastní otec vrací z večerní šichty.
Všechny zvuky v domě byly každej večer stejný.
Mohl jsem v hlavě vidět, co dělá,
aniž bych to doopravdy viděl.
Každej večer to samý.
Vešel z garáže do kuchyně, otevřel pivo,
prošel obývákem do ložnice,
tam pustil sprchu a svlíknul pracovní oblečení.
Jako každej večer.
Jenže tenhle večer
otevřel pivo,
prošel přes obývák do ložnice
a žádná sprcha.
Jenom 20, 25 vteřin ticha.
A pak jsem slyšel
celým domem…
„Co to kurva je?“
Říkal jsem si: „To mohlo bejt cokoli.
Doufám, že ho tam máma podvádí.
Doufám, že právě doma našel pět cizích lidí.“
Protože po tom zvolání následovaly další dvě minuty ticha.
A já si u sebe říkal: „Co se to kurva děje?“
Protože pak jsem uslyšel kroky.
Blížily se a byly hlasitější.
Potil jsem se a stál mi, v tom věku děsivá kombinace.
Poprvý v životě jsem doufal, že jsou záhadný kroky duch,
ideálně duch mýho opravdovýho táty, aby k tomuhle nedošlo.
Věděl jsem, že mi dá na prdel.
Že jsem v maléru. Postelová příšera mě držela za ruku.
„Teď ne. Klídek.
Možná pak, jak to dopadne.“
Kroky se zastavily u dveří mýho pokoje.
A já si říkal: „Kurva.“
Dveře zaskřípaly
a otčím nakouknul dovnitř.
Řekl jen:
„Něco mi chybí.
Vím, že víš to,
co vím já,
a až zítra přijdu z práce,
chci ji zpátky
a přetočenou.“
A já: „Na začátek, nebo kde jsi skončil?
Musíme vymyslet nějakej časovej systém.
Teď už je to naše sbírka, jasný?“
A on: „Chceš zaracha?“
„Necháš mě v pokoji s tímhle filmem? Tak zamykej.“
Víte co?
Celý léto, jsem v poho.
Byl to zlom v našem vztahu,
nenáviděli jsme se, neměli nic společnýho,
ale konečně jsme něco měli.
Konečně jsem měl páku.
Práskni toho druhýho a přijdeš o všechno. Bylo to fajn.
Můžeš zmydlit mě nebo svůj ocas.
Obojí nedáš, jasný?
Platí?
Tak jsme se sblížili. Bylo to fajn.
Ty vogo.
Jo.
To byl dobrej zážitek.
Pak musel internet všechno zničit.
Mám rád internetový porno, ale už se nesblížíš s rodinou.
Nesnáším internet. Vážně.
Sociální sítě. Nemůžu je vystát,
což je pro vás šílený, protože proto jste tady.
To je moje kuriozitka. Nesnáším sociální sítě.
Nechtěl jsem na ně.
Roky jsem to odkládal.
Sítě jsou hrozný, negativní, toxický místo.
Plný hroznejch lidí, který pořád říkaj hrozný věci.
Je to nejhorší místo, kde neexistovat.
Je hrozný, co tam lidi říkaj,
takový trollové.
Banda lúzrů
bez přátel, bez života,
bez profilovky.
Celej den sedí doma a snaží se rušit lidi
nebo dávaj zlý komentáře, protože maj tak zasranej život,
že si nemůžou představit trpět sami.
Snaží se srazit ostatní k zemi zlejma a sprostejma komentářema.
Pokaždý odpovím. Pokaždý, kámo.
Nemůžu jinak!
Nedokážu si představit realitu,
kde s váma lidi můžou mluvit tak neuctivě,
aniž by čelili nějakým následkům.
To mě dohání k šílenství.
A vím…
Vím, že jako „veřejná osoba“
mám bejt ten lepší a bejt nad věcí,
ale zabij se, vole.
To platí pro všechny drzý sráče na internetu.
Vím, že je drsný to někomu říct,
ale já to vidím tak, že žádnej dobrej člověk,
kterej společnosti nějak prospívá,
nevynaloží úsilí na to, aby nechal negativní komentář pod něčím,
co jste tak statečně sdíleli se světem,
a takový lidi tu nepotřebujeme.
Sorry.
Je šílený, kam až lidi zajdou, aby mohli urážet na internetu.
Začátkem roku jsme letěli na festival z Los Angeles do Vancouveru do Kanady.
Měl jsem jednu show, jeden večer. 36 hodin tam i zpátky.
Vyrazil jsem na letiště.
Měl jsem jenom jeden batoh,
což by bylo ideální, až na to, že to je komplikace,
když dorazíte na letiště,
protože kontrola neví, kam batoh kurva patří,
a každej den mění pravidla
a pak se k vám chovaj jako k idiotovi,
že neznáte jejich vymyšlený pravidla.
Tentokrát jsem přes kontrolu prošel v podstatě bez problémů.
Nevzali si batoh stranou.
Mířil jsem k bráně, k letadlu.
Na let jsem se celkem těšil,
protože nebyl dlouhej a měl jsem místo u okna,
což je nepopiratelně nejlepší místo v letadle.
Jo… až do konce letu.
Víte, jak obchází s tím, že se bude přistávat?
Padesát pět minut před přistáním.
Probudí vás z podřimování na okýnku,
jen aby vám řekli nějakou pitomost jako:
„Musíte na přistání vytáhnout clonu.“
Jako by si týpek kontroloval mrtvej úhel na 28F.
Těšil jsem se, že si při letu trochu schrupnu.
Nastupovali jsme do letadla.
Bylo to malý letadlo, znáte to,
jak jsou horní přihrádky malý, takže si musíte odbavit kufry.
Měl jsem kliku, že jsem měl batoh,
protože i když se vejde do přihrádky, což se nevešel, byla malá,
víme, že batoh patří pod sedadlo před vámi.
Já to vím, vy to víte. Dělám to šestkrát týdně.
Takže jsem se usadil, dával batoh dolů
a udělal jsem chybičku.
Trošičku jsem ten batoh přeplnil.
Takže se pod sedadlo vešel jen asi z 75 %.
Tak jsem to různě zkoušel a došel k tomu,
že budu mít víc místa a bude pohodlnější,
když si dám tašku pod nohy.
Mnohem víc místa.
Mohl jsem dělat mořskou pannu.
Problém vyřešen. Tak jsem odpočíval
a čekal, kdo si sedne vedle, protože to, kdo vedle vás sedí,
ohromně ovlivní váš zážitek z letu.
Posralo se to ihned.
Při nastupování stáli za mnou dva nejhorší pasažéři,
vedle kterejch můžete sedět.
Na prostřední sedadlo vedle mě si sedl tříletej kluk, kterej…
Jo, jakmile dosedl, začal svoje tříletý…
Říkám si: „Ty vole.
Prorazím tomu debilovi hrudní koš.
Jasný?
Určitě je ještě měkkej.“
Byl jsem nasranej.
Ne kvůli pláči.
Nevadí mi plačící dítě v letadle.
Vím, že to nemůžete ovlivnit, ale co ovlivníte,
je tělesnej projev vašeho dítěte.
Protože dalších 30 minut nástupu
to děcko nedalo ruku od mýho obličeje
dál než takhle.
Prostě…
Dělal jsem všechno slušný, aby přestalo.
„Tak jo, ale…
No jo. Už asi…
Už to stačilo. Může to někdo ukončit?“
Všemožně jsem se snažil otci naznačit,
že to není v pohodě, ale vůbec mu nevěnoval pozornost.
Tolik scházelo, abych se k otci naklonil a zařval: „Hej!
Co kdybyste ode mě dostal to vaše sexy děcko?“
Jo. Já vím, že je to nechutný.
Ale co mám udělat,
abych upoutal vaši pozornost a sdělil vám, že je to nevhodný?
Co se to tu děje?
Ten otec byl naprosto neschopnej.
Seděl si u uličky, čuměl na iPad
a byl…
Bez urážky, jen přesnej detail…
Ten otec vážil nejmíň 200 kilo.
Byl to velkej chlap.
Kdybych se musel vychcat, tak v sedadle,
což jsem bral, pohoda.
Snažil jsem se zachovat klid.
Vyjeli jsme od brány, mířili na ranvej
a letuška byla na obchůzce,
ujišťovala se, že jsou všichni zapnutý, a zastavila v mojí řadě.
Viděla, že mám batoh pod nohama, a hned…
„Pane,
dejte si tašku pod sedadlo před vámi.“
A já na to…
„Nevejde se tam, ale to neva.
Koukejte.
Mám dost místa, pohodlíčko.
Netrapte se tím. Ale díky.“
A ona: „Není to v pořádku.
Dejte tu tašku pod sedadlo,
nebo ji odbavím a vyzvednete si ji u výdeje zavazadel.“
Já na to: „Nevejde se tam
a už jsme vyjeli.
Co chcete dělat?“
A ona odpověděla: „To nevím.
Není to moje taška, tak se mě to netýká.“
A já: „Nemluvte se mnou jako v nějaký nízkonákladovce.
Jsem členem na úrovni American Platinum Executive Pro.
Jasný?
A mám dost mílí, abysme spolu mluvili jako dospělý
a shodli se, že oba víme, že je to hloupý pravidlo.
Nic to neovlivňuje.
Koukejte.
Nechme to bejt a pokračujme v letu.“
A ona: „Není hloupé. Brání vám v odchodu.“
A já: „Aha.
Určitě?
V pasti. První venku.
Věřte mi, je to v pohodě.“
A ona: „Není to v pohodě.
V případě nouze musíte co nejrychleji ven z letadla.“
A já řekl: „Tak hele,
co mi asi brání v odchodu víc?
Můj batoh,
nebo tady Timon a Pumba
vedle mě?
Co?“
I to děcko prej… A já si říkám:
„Teď jsi nasrala i to sexy děcko.“
Takže teď,
věřte tomu, nebo ne, teď teprv začaly problémy.
Byl jsem v letadle,
byl jsem nasranej
a měl jsem wi-fi.
Takže jako idiot,
jen co jsem měl signál, jsem šel na twitter
napsat o tom, čím jsem si prošel.
Jenom jsem tweetnul,
že je to podle mě směšný pravidlo,
aby mi vyhrožovala, že mi přidá tenhle nepohodlnej proces
k mojí rychlý cestě,
když to nikoho a nic neovlivňovalo.
Nic víc.
Ty bláho.
Netušil jsem, že na twitteru jsou
samý
letušky, každej z nich.
Všichni do jednoho.
Všichni na Twitteru znaj všechny letecký pravidla
a očividně jim na nich kurva záleží.
Kámo, stovky, stovky
a stovky
cizích lidí mi plnilo timeline naštvanejma tweetama
a sral je můj postoj k situaci.
Pitomá všeobecná shoda toho, co psali, bylo:
„Jak těžký může bejt se prostě řídit pravidlama?“
Jde o tohle.
Já chápu pravidla.
Proč máme určitá bezpečnostní opatření,
aby všechny chránila. Jasně, že to vím.
Ale taky…
můžeme kurva použít mozek, ne?
Tak třeba chápu, že rychlost na většině dálnic,
která se teda město od města liší,
ale v průměru je asi 100 km/h.
Naprosto chápu a respektuju, že je to stanovená,
doporučená rychlost,
kterou máme dodržovat, aby se provoz hýbal přiměřeným tempem.
Rozumím tomu.
Ale taky…
jestli fakticky
pojedete na dálnici
stovkou,
ty vole, tak vás zabiju, je vám to jasný?
Koukej přidat, ty kundo.
Řiď se instinktem, kterej ti řekne, že na to můžeš šlápnout
a jet 130 km/h, jako dospělej člověk,
a nezdržovat to tady.
Jasný? Řídíme se…
instinkty, abysme se orientovali v pravidlech.
Tak jsem bral tu situaci v letadle.
Znám to pitomý pravidlo, všichni ho známe,
ale nikoho to neovlivňuje,
tak co kdybysme se kurva zklidnili?
Ne.
Místo toho jsem se osm hodin hádal se 700 lidma, co neznám.
Dohadovali jsme se a dohadovali.
Nejlepší na hádce s lidma na internetu o něčem,
co jste sami zažili, je to,
že oni tam nebyli a žádnou část z tý události neviděli.
Vědí jen to, co jste jim řekli a co chtěj předpokládat.
Hned potom, co se začnete hádat,
začnou lidi házet svoje vlastní divoký scénáře,
který vůbec nesouvisej s tím, o čem mluvíte,
jen aby se zdály oprávněný.
Jenom jsem nechtěl odbavit tašku
a lidi říkali věci jako: „Nejde o tvoji bezpečnost,
ale bezpečnost lidí kolem tebe.
Co když dojde k havarijnímu přistání v horách
a během evakuace…“
„Pomalu si to zopakuj. Dělej.
Myslíš, že havárii přežijeme?
V horách?“
Maj argument na všechno. „Ale co když přežijeme?
A protože taška nebyla úplně zastrčená,
skončí v uličce a někdo o ni zakopne a zraní se?“
Jestli…
nedokážete…
ty vole, překročit
můj 25 cm vysokej
batoh JanSport,
abyste si zachránili život,
přirozenej výběr, kámo.
Musíte chcípnout.
Jasný?
Nejste dost fyzicky zdatný, abyste přežili.
Ty vole, nevěřil jsem,
kam až dokážou lidi zajít,
aby se na netu dohadovali o věcech, do kterejch jim nic není.
Je to působivý, protože je to jako lavina.
Rychle se z toho stane davová mentalita,
protože když se na vás na netu naštve dost velká skupina lidí,
všichni si chtěj dát ránu,
protože net je plnej lidí, co cejtí negativitu vůči sobě,
kterou promítaj do jinejch lidí.
Je to jejich příležitost a váš trest.
Když se dostanete do maléru na internetu,
trestem je vám to,
že o vás lidi můžou říkat, co chtějí.
Cokoli, i kdyby to bylo horší než to,
co vás původně do toho maléru dostalo.
Je to působivý a vlastně se mě to nijak nedotýká.
Asi takhle.
Moje city nezraníte.
Jsem uvnitř mrtvej už dlouho.
Moje letadlo spadlo už dávno
a batoh jsem, emocionálně, nepřekročil.
Rozumíte mi?
Klidně si melte sračky.
Ale měli byste o mně vědět,
co jsem zjistil při terapii a bla bla…
že jsem prej dost defenzivní člověk.
Mám velmi rychlou spouštěcí reakci, že se musím bránit,
když mám pocit, že po mně někdo jde.
A pokaždý zasadím smrtelnou ránu.
Klidně si na internetu melte, jaký sračky chcete,
urážejte mě, co hrdlo ráčí,
abyste mi ublížili, ale vězte,
že vám dám slovní nakládačku, vole.
Mým cílem je teď vás rozbrečet.
Já tuhle bitvu pokaždý vyhraju.
Takže až vám dám větší ránu, než jakou jste dali vy mně,
nedělejte ze sebe oběť, jasný?
To mě na celým internetu vytáčí úplně nejvíc a…
nejspíš…
nejlepší příklad se stal během týhle interakce na twitteru,
když se řešil ten batoh.
Dohadoval jsem se s lidma, šli jsme do sebe,
zabíjel jsem čas, bavil se.
Užíval jsem si to.
Ale jedna ženská zašla moc daleko.
Kámo, ta prostě nechtěla sklapnout.
Jen ona mi poslala asi 60 až 70 tweetů, ať jsem reagoval, nebo ne,
a na hodně z nich jsem reagoval.
Ale ne… samozřejmě ne na všechny.
Byla ten typ člověka, viděla ostatní
a taky si chtěla přisadit, tak začala psát čím dál tím sprostší věci
a čekala, že to nebude mít žádný následky,
a mně to bylo ukradený.
Až do jejího posledního tweetu.
Ten jsem nemohl jen tak přejít.
To poslední, co mi řekla, bylo:
„Nechápu, proč musíš bejt takovej vzdorovitej ufňukacec, ty tupče.“
Měl jsem si ji zablokovat?
Podle mýho publicisty jo.
Ale měl jsem dost toho,
jak se proti mě spiklo 700 lidí.
Ona byla fakt sprostá.
Ona si začala.
A jenom podle její profilový fotky
to byla…
silnější žena.
Na svou obranu
jsem řekl jenom:
„No…
Kdybys nezabírala dvě místa,
mohl bych bezpečně uložit svůj batoh
na jiným sedadle.“
To je všechno, co jsem řekl,
a statisticky to není špatně.
Ale jak všichni víme,
dneska chce každej bejt oběť, že jo?
Takže jak na to ona,
osoba, která to začala, reagovala?
„Jak to vůbec mohl říct?
Zesměšňuje moje tělo.
Zrušte Matta Rifea.“
Ty vole, mě nemůžeš zrušit. Nejsem tvoje kartička do posilky.
Tak táhni z mýho feedu.
Já si s tebou nezačal.
Jsem hodnej chlap. Nechci nikomu ublížit,
ale udělám to.
S ní to nemělo nic společnýho.
Chtěl jsem si jenom postěžovat na batoh.
A teď jsem „13. důvod“ tý blbky?
Aha.
Na to seru. Umíš počítat důvody, ale kalorie ne?
Táhni mi z očí.
Ne.
Dneska žádnej soucit nemám, DC. To ne.
A než někoho z vás vůbec napadne, že se postavíte na její stranu,
a povíte mi: „Já ti nevím, Matte.
To je hrozně osobní.
Fakt ti stojí za to dělat si legraci z její váhy,
aby ses obhájil?
Co když zjistí, že si z její váhy pořád utahuješ,
a tak moc se jí to dotkne, že udělá něco drastickýho,
třeba… že se oběsí?
Jak by ses pak cejtil?“
Jak tam vylezla?
Jo.
Ty vole, to bych se divil,
že dělaj tak silný tažný lana. Fakticky.
Fakt bych se divil, vole.
Poslouchejte.
Serte na takový lidi.
Vaše sociální sítě jsou vaše umění.
Můžete vytvářet a sdílet, cokoli chcete.
A jestli…
Jestli s tím má někdo problém,
tak toho postujte ještě víc.
Dejte jim to kurva sežrat.
Víte, kolik lidí nemá rádo mě ani můj humor?
A já postuju každej den, protože to mi přijde správný.
Dělám…
Dělám prostě to, co mi přijde vtipný,
a můžu jenom doufat,
že to ostatní rozesměje a rozveselí.
To je jediný, čeho chci dosáhnout.
Takže je fuk, jestli ve vás nikdo nevěří.
Ať jdou do prdele. Dvanáct let ve mě nikdo nevěřil.
A kdyby to ovlivnilo, jak respektuju svoje myšlenky a nápady,
nedělal bych speciál Netflixu v Constitution Hall
ve svým neoblíbenějším městě.
Ale co já o tom vím? Já jenom dělám s davem.
Snad si to všichni užili.
Díky, že jste přišli, staříci. Vím, že brzo vstáváte.
Věděla jste, kdo jsem, když jste sem šla?
Fakt?
Na Hallmarku dávaj tiktok?
No neke.
Co to je?
Co to tu máme? To je…
jídlo z trávy?
Padesát miligramů, ty vrahu.
Ty vole, když si dáte napoprvý 50 mg,
tak si změníte zájmena, kámo.
Jakože budete…
Černoši, díky.
Jste tu jenom vy.
Ty krávo.
Já myslel, že mám různorodější fanouškovskou základnu.
Ale moc ne.
Nebudem na ně ukazovat.
To je jak 6. ledna. Klídek.
Já vím, je to vaše město. Já vím.
Překlad titulků: Zuzana Stifterová