Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mange tak. Wauw!
D.C., hvad så der?
Du godeste.
Tak.
Tak. Sæt jer. Find jer til rette. Du milde. Mange tak.
Tak.
Mange tak. Washington D.C.
Det er for Netflix. Det sker lige nu.
Det er så sejt. Jeg ville ønske…
Jeg ville ønske, min bedstefar kunne se det her.
Jeg ville gerne tage ham med. Han vidste, jeg elskede D.C.,
og han elskede Maryland. Det var hans yndlingsstat.
Det er en velbegrundet respons, medmindre man har været i Baltimore, for det er…
Hvad fanden sker der for Baltimore?
Maryland som stat kan ikke vælge en stemning, makker.
Bare vælg.
Her er så smukt og så sølle uden nogen grund.
Kan I bare vælge en stemning?
I Maryland kører I til stranden med kalechen nede,
og så i Baltimore låser I alle dørene.
Der er ingen mellemting.
Jeg var engang i Baltimore til frokost, og værtinden, der finder pladser til en,
havde et sæbeøje.
Helt blåt… Ikke noget: "Hvad er der sket?" Det var ganske klart.
Vi kunne ikke tro, at det var forretningens ansigt udadtil.
Er det hende, der skal byde folk velkommen?
Og min ven sagde: "Jeg har ondt af hende.
Hun burde være i køkkenet, hvor ingen…
Hvor ingen ser hendes ansigt."
Jeg sagde: "Men hvis hun kunne lave mad, havde hun nok ikke det sæbeøje."
Så…
Jeg gøder jorden for at se, om I er med på sjov. Bare for at tjekke.
Bare for at tjekke.
Hvis vi starter showet med vold i hjemmet, bør resten af det…
Det bør være ren medvind herefter.
Jeg havde da ondt af hende.
Hun skulle have haft beskyttende krystaller, ikke?
Drenge, vi må slå i bordet.
Det krystallort er ude af kontrol.
Damer, smid nu de skide småsten, ikke?
Vi er trætte af at gå ind på jeres værelse,
og det lader til, vi skal slå jer i kalaha, før vi kan gå i seng med jer.
Hvad fanden skal alt det grus indenfor, Thanos?
Det værste ved krystalpiger er,
at det er hele deres personlighed, og de taler ikke om andet.
Gud forbyde, man bringer det op i samtalen.
Det er min yndlings.
Det er en grøn peruviansk jade,
og den giver mig ligesom styrke
og beskyttelse og…
Og nej, den gør ej.
Nej, den gør ej.
Det er et skår fra en knust Heineken-flaske,
som du har købt af en hvid fyr med dreadlocks,
der også underviser i throat goat-yoga.
Sig det, som det er. Noget vrøvl.
Det eneste, de beskytter, er mig
fra at date endnu en pige, hvis fisse smager af kombucha.
Okay?
Ikke mere hippielort.
Gå i bad.
Brug rigtig deodorant igen.
Ikke mere økologisk lortedeodorant,
der holder i kortere tid end Shake-tyggegummi. Okay? Ikke mere.
Kan I huske det skidt?
Man tyggede to gange. Det var det. Der går I. To smask.
Og så stinker der igen.
Jeg er så træt af det.
Det hippielort bliver min død.
Hvis jeg hører én til bebrejde Merkur for, hvad der sker i deres liv,
slår jeg jer ihjel helt selv. Er I med?
Lad den skide planet være i fred.
Jeg er træt af, at I kvinder giver skylden for jeres dårlige beslutningsevner
til planeter, der ikke engang kender jer.
Få det her ind i knolden.
Astrologi er ikke en magisk rettesnor,
der forudbestemmer din fremtid i stjernerne.
Slet ikke. Din fremtid afhænger af dine tanker, meninger og handlinger.
Du har fuld kontrol over din fremtid.
Det er ikke heroppe. Det har været herinde hele tiden.
Det har intet med stjernerne at gøre.
Bare fordi Jupiter har en ring, og du ikke har, betyder det ikke…
Det betyder ikke, du skal se op til den efter magiske råd.
Og lad være med at forklare det så selvsikkert. Du ser dum ud hver gang.
Det er så frustre…
Din drømmepige ser dig i øjnene og siger noget dumt vås som:
"Ved du overhovedet, hvordan universet fungerer?"
Nej, men fortæl, professor.
"Når Merkur drejer langsommere om Solen, er den i tilbagegang
158 millioner kilometer væk, og derfor er mit liv en rodebutik.
Det er ligesom vitterligt ikke op til mig.
Det står i stjernerne, og vi er vitterligt alle sammen stjernestøv. Er du med?"
Ja, du dør alene.
For du kan ikke tage ansvar for dine egne handlinger.
Dit liv er ikke en rodebutik på grund af en planet på himlen.
Det er, fordi du ikke kan leve uden en e-smøg i flaben.
Og du boller kun med fyre, der vil låne din bil, ikke?
Ja.
Derfor er dit liv en rodebutik.
Du tænker på Merkur, mens han kører galt med din Saturn. Føler du dig dum?
Forkert planet. Gæt igen.
Det bliver min død. Det er også, som om det er den yngre generation.
Krystallerne og astrologien og alt det.
Det giver mening.
Jeg hader fandeme unge mennesker. Det gør jeg.
Alle på min alder eller yngre har ikke noget at tilbyde mig.
I er så uhøflige! Unge er så respektløse, selv når de ikke prøver at være det.
For fem måneder siden fik jeg en tatovering af John Lennon på armen,
og det er sgu da tydeligvis John Lennon.
Det er en god tatovering.
Da jeg lagde den ud på Instagram, sagde alle: "Er han Harry Potter-fan?"
De unge kan rende mig, mand.
Det er så respektløst over for en af de største musikere.
Fik John Lennon en Avada Kedavra i ryggen, og det er derfor, han ikke er her? Nej.
Samme briller, men han er drengen, der ikke overlevede.
Og blev I kede af det, er I mit publikum. Godt. Jeg kan lide jer.
Det knuser også mit hjerte. Godt.
Jeg hader de unge. Og der er ingen mellemvej.
Jeg hader unge mennesker, og jeg elsker fandeme
gamle mennesker.
Du godeste. Jeg er virkelig sygeligt besat.
Jeg ville knalde en bedstemor på et øjeblik.
Det ville jeg. Jeg ville gøre det.
Man må godt.
Har I ikke undersøgt det?
Man må knalde lige så mange, man vil, og der er ingen lov imod det.
Så mange, man vil. Man skal bare være blid.
Man kan ikke kvæle dem. Man skal krølle iltslangen. Er I med?
Ikke i dag. I er okay. I kan tage det.
Tag den med ro-lator.
Pyt med nogens første. Har I været nogens sidste? Det er blæret. Du godeste.
Det er…
Det er der, jeg stortrives, skatter. Jeg rydder op.
De kalder mig Tissemanden med leen. Jeg går omkring
og tager sjæle, ikke også?
Hvor jeg bare elsker gamle mennesker.
Jo mere en gamling er formet som en sukkerstang.
Manner. Jeg elsker en skiderik, der…
Han kan ikke engang se op.
Han ved ikke engang, hvor langt han har igen, vel?
Det er vægten af et godt levet liv, der smadrer hans ryg.
Gamlingen skal have dårlig holdning. Det viser, at de har levet livet fuldt ud.
En gamling med god holdning snød sig for det vilde liv.
Ingen respekt. Beklager.
Åh mand. De skal have dårlig holdning,
for jo værre den er, jo bedre er historierne.
Hvordan blev du sådan?
Det var det bedste ved at besøge min oldemor
på hospicet, hun var i de sidste år, da jeg var teenager.
Der tog de sig af hende i hendes sidste tid.
Min mor parkerede os der i tre, fire timer ad gangen.
Jeg ville godt være hos min oldemor.
Men hun havde også demens,
så efter 25 minutter sagde jeg måske: "Jeg henter mere vand."
Og hun sagde: "Der er mange sorte nu."
Der er flere, ja.
Jeg kunne beklage og gå. Ikke fordi jeg ikke ville hænge ud med min oldemor.
Der er bare ikke meget at tale om med demente.
Men Lenny ved siden af hendes værelse
huskede alt.
Han var den sejeste person, jeg havde mødt.
Han var 97 år og havde haft det sejeste liv.
Han fortalte mig den ene historie efter den anden i timevis,
og de var fascinerende.
Han levede livet fuldt ud. Han kæmpede i tre krige.
Han besteg fem bjerge.
Han…
Ja, han sagde, han kneppede Rosa Parks.
Ja, ikke? Forrest i bussen.
Jeg tror, du har demens, makker.
Det skete vist ikke, som du husker det.
Er der ikke mere privat bagest i bussen? Du kunne virkelig give den gas der.
Det er ulemperne ved at være ung.
Man kan ikke faktatjekke de gamles historier. Jeg var der ikke.
Jeg hader at være ung. Jeg ved intet.
Jeg er 28 og ved ikke engang, om Michael Jackson var sort.
I siger det alle. Jeg så det ikke.
På de billeder, jeg har set, var han en asiatisk kvinde.
Det står hen i det uvisse.
Grænseløst frustrerende.
Jeg elsker de gamle.
Bare mit publikum var 65 år og derover.
Du godeste.
Det ville være en kortere karriere, men…
I betragtning af hvem de har set i deres livstid, er det smigrende.
Det med gamle folks historier som Lennys, jeg hørte på i timevis, er,
at de inspirerer mig til de historier, jeg skal fortælle i den alder.
Bare jeg får sjove livshistorier at give videre.
Jeg holdt af at høre hans krigshistorier, eventyr og familiehistorier.
Jeg glæder mig til at få en familie en dag.
Jeg glæder mig til at få børn, men ikke nu.
Nej, ikke nu. Det går rigtig godt.
Jeg er også bange for at få børn, for jeg har gjort grin med mange folk.
Og hvis man tror på karma…
Min unge bliver forskruet.
Mit barn kommer ud med fem ben og en hajfinne på ryggen.
Han bliver en vanskabning.
Men jeg er ikke moden nok til at svare,
når han en dag spørger: "Hvorfor ser jeg sådan ud?"
Pis!
Jeg står der bare…
Fordi far er sjov.
Ikke?
Jeg fik mange til at grine.
Det får du også.
Af forskellige årsager godt nok.
Hvis de betaler entréen.
Det handler om timing for mig.
Jeg skal have børn på det rette tidspunkt. Jeg er 28 år, så jeg har alverdens tid.
Fordelen ved at være mand er at have god tid til at stifte familie.
Vi kan altid få børn, hvilket ikke er fair over for kvinder,
da kvinder er dem, der bogstaveligt talt skal have barnet.
Det giver ikke mening, at I skal konkurrere mod et biologisk ur.
Det er snyd.
Kvinder kan vente, til I er ældre, men jo ældre I bliver,
øges risikoen så ikke for, at barnet bliver…
…"må springe køen over" siger vi.
Kan jeg sige det pænere?
I kan bare jamre,
men lad ikke, som om I ikke stod 25 minutter før frokostpausen og så dem
komme fræsede hen ad gangen.
I sad sådan…
For fanden da.
Naruto drikker al spaghettien. Super.
Ikke fordi det er galt.
Jeg synes faktisk, det er ret sejt at følge med i Guds veje.
Gud finder altid en måde at udligne tingene på.
Gud erstatter noget negativt med noget positivt.
Når man ser en, der er født mindre heldig på visse måder,
har Gud som regel velsignet dem
med en egenskab eller en kvalitet i dem, nogle gange endda kompetencer,
der skaber mere lige vilkår.
Jeg så det først i min nevø, Chase. Han er teenager nu, men han har autisme
som bare fanden.
Det er nok ikke det medicinske udtryk, men…
Han har det absolut.
Han er nonverbal.
Medmindre man er hans mor, taler han ikke med en.
Ingen øjenkontakt, anerkender ikke, man er der. Det er ret uhøfligt, men…
Det er hans symptom.
Men han er velsignet med evnen til at male.
Han maler bedre end nogen kunstlærer, jeg har haft.
Det er sejt at se, hvordan Gud altid finder en måde at udligne tingene på.
Det er imponerende.
Bare jeg havde undersøgt det før. Så havde jeg ændret mit syn på tingene.
Der var Alex i vores high school.
Alex var på min alder. Vi gik på high school sammen.
Vi havde gymnastiktimer sammen. Han havde særlige behov, og han havde…
Han havde noget af en pik.
Hvordan skal jeg ellers sige det? Den dreng var velsignet.
Folk havde ondt af ham.
Hallo. Han terroriserede os i omklædningsrummet hele semesteret.
Vi bakkede ind mod skabene. "For fanden, Alex!"
Er det der det ekstra kromosom er?
Tillykke med det.
Han er den flinkeste, jeg kender.
Bare han er derude og støder nogen lige nu.
Hun har brug for en hjelm.
De kender ikke altid deres egen styrke.
Men han er en flink fyr. Han fortjener hver en centimeter.
Ja, vi plejede at sige, han havde dick-you-Downs syndrom.
Ja.
Hurra for Alex.
Ja.
Minibus, men maxi-pik. Og det er…
Det er balance. Det, livet i sidste ende handler om. Balance.
Man kan ikke få det hele.
Nogle gange er man bare sjov.
Det er fint.
Jeg smadrede ham i høvdingebold.
Af ren jalousi. "Du bruger den ikke engang."
Ja, men…
Guds veje er uransagelige, ikke?
Sjovt nok har jeg nævnt Gud otte gange de sidste to minutter.
Jeg er ikke engang særlig religiøs.
Gid der var en gud. Jeg beder til, at der er en.
Det ville besvare mange spørgsmål.
Det kan være svært. Der sker ting, der får en til at betvivle sin tro lidt.
Det er svært at vælge religion.
Jeg siger, det er svært at vælge religion, men jeg går med et kors.
Ja.
Men af samme grund som man tager et kondom med på første date.
Jeg håber ikke, jeg skal bruge det, men, I ved.
For en sikkerheds skyld.
Hvis jeg dør, og Jesus siger: "Du kommer ikke ind."
"Sønnike, jeg har købt armbåndet.
Luk mig ind.
Jeg har betalt for mødet. Hvor er din far?"
Ja, religion er svært.
Men jeg har altid respekteret religion. Jeg respekterer alles religion.
Det er vigtigt, at folk har noget at tro på.
Min eks prøvede at pensle det ud. Hun var meget religiøs.
En af de mest religiøse, jeg har mødt,
og det er sjovt, for hun kommer ikke i himlen.
Aldrig i livet. Ikke engang som min gæst.
Hun skal slappe af i et par århundreder udenfor porten.
Hun var så religiøs, men ikke et godt menneske.
Kender I sådan nogle?
De er så religiøse, at man tænker: "Du kompenserer nok lidt."
Hvilken kristen læser Bibelen hver morgen,
når hun ville have, jeg slikkede hende i røven hele natten.
Hvilken salme er det, Jesabel?
Og hvorfor gjorde jeg det? Det er et større spørgsmål.
Det er fandeme klamt!
Jeg spiser ikke engang løg.
Det havde jeg ikke troet. Jeg ved ikke, hvad der gik af mig,
om det var numsehelligånden, men det skidt
fik drengen til at tale i tunger.
Vi slog op alligevel.
Har I ædt nogens røv og så slået op?
Det er den værste sidste nadver nogensinde. Det er…
Det er ulækkert.
Det smager af forræderi og småpenge.
Men…
Det er hendes religion.
Jeg miskrediterer ikke nogens tro.
Jeg tror på ting. Jeg har overbevisninger. Måske ikke så rodfæstede som religion,
men jeg tror på ting, der påvirker mit liv alvorligt.
For eksempel sover jeg dårligt.
Jeg har frygtelige søvnproblemer,
og det skyldes til dels, at noget af det, jeg tror mest på,
er spøgelser og uhyrer.
Jeg er en 28-årig, voksen mand, og jeg er mørkeræd.
I ved ikke, hvad der er derude. Der er spøgelser og uhyrer,
og I ser dumme ud, fordi I ikke bekymrer jer mere om det i hverdagen.
De findes så meget.
Og jeg er sådan en kylling.
Jeg skal sove med fjernsynet tændt hver nat,
for jeg har overbevist mig selv om, at hvis fjernsynet er tændt,
tror spøgelserne, jeg har gæster,
så jeg går op i måden at se fjernsyn på og overdriver det.
Det er vildt, så sjovt vi alle har det herinde!
Bare mig og 12 af de største sorte fyre, du nogensinde har set.
Vi hænger ud og ser Mean Girls.
Man må lave nogle spilleregler.
Spøgelserne skal vide, her ikke er sikkert.
Man sidder alene. Det ved de ikke. 12 sorte fyre er ikke bange for noget.
Kun for folk udklædt som spøgelser.
Ja.
Jeg sagde jo, uhyrer findes.
Jeg lægger mig ikke ud med spøgelser.
Man kan ikke konfrontere dem, for det ironiske ved spøgelser er,
at jo mere uskyldigt et spøgelse burde være, jo uhyggeligere er det.
Et barnespøgelse? Skrid ad helvede til.
Om du er en dæmon eller en AMBER Alert, skal du ud af mit hjem nu.
De er altid de uhyggeligste. De dukker bare op i entréen.
Kom og leg med os.
De er altid britiske. Alle døde børn er britiske, når de er et spøgelse.
Små, døde briter vil altid lege.
Jeg ved ikke, hvad et amerikansk barnespøgelse ville sige,
men det ville være uhyggeligt.
Man går i seng klokken tre og hører:
"Jeg hader den skole."
Jeg ville se, om I stadig er med på sjov. Jeg ville bare se.
Jeg tjekker bare.
Manner.
Spøgelser er rædselsvækkende.
Kun uhyrer skræmmer mig mere end spøgelser,
og jeg er træt af, at I ikke tager dem alvorligt.
De er over det hele.
Det er problemet. Ingen ved, hvor de er.
Alle har teorier om, hvor de gemmer sig.
Jeg har hørt om mærkelige steder, om badeforhæng, der er trukket for.
Jeg kender folk, der åbner badeforhænget, når de går på wc
for at sikre sig, at skiderikken ikke står og sæber sig ind.
Det var ham, der satte store håndfulde hår på væggene i alle de år.
Den er jeg skeptisk over for.
Nogle steder giver mere mening. Skabet er den primære. Det er normen.
Mange er bange for, at et uhyre kommer ud midt om natten og æder dem.
Forståeligt nok. Det er sgu da klamt.
Et uhyre skal ikke springe ud af skabet. Det er dobbelt skræmmende.
Er der ikke bare et uhyre på mit værelse,
men han er måske homoseksuel?
Du sagde, han vil æde mig.
Du sagde ikke pikken først. Du udelod mange detaljer.
Nu har jeg et homo-mørke ud over hele mit soveværelse.
Bliver jeg hjemsøgt af Lil Nas X? Sig mig det.
Handler den næste sang om mig?
Hvorfor valgte han mit skab?
Mindre uhyggeligt end smigrende. Det kan jeg leve med.
Skabet giver mening.
Det vigtigste og mest almindelige sted,
hvor jeg ikke var bange for, at et uhyre gemte sig,
var under sengen.
Det er et typisk sted, især når man er lille.
Man er bange for, at en monsterhånd griber en i benet.
Det skræmte mig ikke.
Nok fordi jeg begyndte at onanere tidligt.
Da jeg var 11 eller 12 tænkte jeg: "Nå?
Hvis en hånd strækker sig herop,
hjælper han bare, ikke?"
Jeg er uhyret nu.
Han er ikke engang bygget til det.
Jeg ville give min sengedæmon pik.
Han er ikke bygget til det. Han ville få følelser og blive omklamrende.
Han banker på sengegærdet klokken tre. "Er du oppe?"
Jeg skal i skole i morgen. Slap af. For fanden da.
Er du ikke mæt?
Jeg tænkte ikke, han kunne være der.
Der er ikke plads til et uhyre og alle de køkkenruller under min seng, vel?
Og hvis der er en, er han sprød.
Han sniger sig ikke ind på nogen. Det larmer for meget.
Man kan høre en sæddæmon komme langvejs fra.
De kan ikke bruge list.
Det er sgu en skam.
Men…
Apropos sæddæmoner…
Der er et andet uhyre, folk er bange for, som vi må tale om.
Klovne.
Ikke mange roder med klovne.
Selvom du har datet nogle. Dit problem. Alligevel…
En hæderlig frygt. Jeg er ikke bange for dem, men jeg forstår det.
Jeg har fire søstre, og de er skrækslagne for klovne.
Da jeg var omkring 13 år,
så vi alle de originale Det onde-film.
For dem, der ikke ved det, er Det onde en film.
Den er baseret på en Stephen King-bog og handler om en dræber-dæmonklovn,
som bor i kloaksystemet og kommer op gennem afløbet
for at spise børn. Det er filmen. Han er et uhyre.
Vi så filmen hos min bedstefar,
og den skræmte mine søstre så meget,
at de ikke tog bad i tre uger.
Så bange var de for, at han kom op
gennem afløbet og spiste dem, da de var små.
Men de vidste ikke, at på det tidspunkt
havde jeg spillet den af i brusebadet. Så…
Han havde spist mine børn. Jeg tænkte…
Vi havde opbygget et godt forhold og en forståelse.
Man slår ikke koen ihjel, når man får mælken gratis.
Det er en dårlig forretning.
Han hedder Pennywise, men han spiste kvartdollar-mængder. Det kan I tro.
Den fyr spiser godt dernede.
Og de flyder alle sammen oven på vandet.
Som et olieudslip.
Spil den ikke af i badet. Sådan får man begyndende sukkerstok,
fordi man sidder foroverbøjet i vandet.
Man bliver formet som et mundstykke.
Det er også spild af tid, for rammer man forbi afløbet, og det lander på karret,
skal man bruge de næste 12 minutter på at samle vand og…
Man skal ramme præcist, ellers sker der ingenting.
Jeg indser nu, jeg har brug for flere mandlige fans. Det ville hjælpe.
Hvis der var 70 % fyre, som der er af kvinder, ville den joke betyde…
For alle fyrene forstår det, og alle piger spørger: "Er det en vandmand? Hvad?
Hvorfor klistrer den…"
Konsistensmæssigt er den ikke langt fra en vandmand.
Det er ulækkert, hvad end det er.
Hvor er fyre dog ulækre.
Heldigvis er vi sjove ved et tilfælde.
Det hjælper os gennem pubertetens forlegenhed,
for I damer ville miste forstanden, hvis I så, hvilket kaos det er
at være en ung mand, der prøver at lære at onanere ordentligt.
Hallo, mand.
Det er den ene pinlige fejl efter den anden.
Ingen forstår problemet bedre end kvinder,
for hvordan I lærer jeres lille knop at kende alene,
er mig uendeligt ubegribeligt.
I bliver bare smidt ud i vildmarken uden brugsanvisning.
I må selv finde ud af det. Og det gør I!
Helt alene, og jeg er så stolt af jer alle. Det er jeg virkelig.
For…
For hvis I ikke lærte det, lærte vi det aldrig.
I skal allerede lede os gennem hvert trin på vejen,
og selv det er udmattende i den enkleste form.
Drenge.
Hvor mange gange har I ikke givet en pige finger så længe,
at I vågner den næste dag sådan…
Var jeg ude at bowle i går, for satan?
Var jeg til indendørsklatring i ni timer?
Jeg går rundt og peger på ting som Spider-Man, for jeg kan ikke…
Jeg kan ikke rette mine sener ud længere.
Jeg kan ikke gribe om noget næste dag.
Super. Ja, du kom, og jeg blev lammet.
Fedt. Ja.
Det gør ondt. I damer er meget stærke. Godt gået.
Kvinder har det sværere. Det kan vi blive enige om.
Jeg tror, det er mere pinligt for mænd, for vi følger ikke nogens råd.
Vi lærer kun ved at prøve os frem, og vi glemmer ikke fejlene.
Alle mænd herinde er blevet taget i det,
om I ved det eller ej.
I er ikke så listige, som I tror.
Det er godt. Man skal finde ud af sit system.
Som voksne mænd ved alle herinde, hvordan man gør det, hvor og hvornår.
Hvordan man tilpasser sig tidszoner og solhverv.
Der er en omstændelig procedure, men det skal vi lære på den hårde måde.
Og gudskelov blev jeg aldrig taget på fersk gerning.
Det ville jeg ikke komme mig over,
men jeg husker, da jeg blev taget med porno for første gang,
og jeg var… Du milde.
Jeg var 12 år gammel.
Til mit forsvar ledte jeg ikke efter porno.
Jeg ledte efter julegaver på mine forældres værelse.
Det var december.
Efter skole var der altid et par timer, før min mor kom hjem fra arbejde.
Jeg vidste, de havde købt gaver, så jeg brød ind på værelset.
Jeg snusede omkring. Jeg kiggede under sengen.
Der var mit sengeuhyre. "Nå, leder du efter en anden bitch?"
"Ikke nu. Jeg er på en anden mission."
Skabet.
Der opbevarer man sagerne, ikke?
Jeg går selvsikkert hen til skabet og river døren op.
Ingenting.
Jeg var ved at give op og gå, da jeg hørte en stemme.
Enten kom den fra mit hoved eller under sengen. Den sagde:
"Tjek den øverste hylde."
Det gjorde jeg.
Ved første øjekast var det en typisk hylde i nogle forældres skab.
Nogle foldede tæpper og hættetrøjer foran,
men det, der fangede mit blik, var noget blåt pap, der stak op bag tæpperne,
så jeg tog tæpperne ned, og de afslørede
en gigantisk
Bud Light-ølkasse.
En af de store kasser til 64 øldåser.
Har I stedfædre? Ved I, hvad jeg taler om?
Ja, "det er ikke min rigtige familie"-ølkassen.
Men jeg vidste selv som 12-årig, at der stiller man ikke øl.
"Der er sikkert gaver deri."
Og det må jeg nok sige.
Jeg tog kassen ned.
Det var den største pornokasse, man nogensinde har set.
Det var en hel kasse fyldt med 40 VHS-bånd,
som min stedfar havde samlet i løbet af sin "karriere".
Jeg kigger dem igennem. De er mærket forskelligt. Sært.
En af dem var April 2003,
og det var skræmmende, for det hedder min mor.
"Juni, juli og august har bare at være her et sted."
Bare det er datoen og ikke terapi for evigt.
Jeg måtte bare vælge en blank en, lagde kassen og tæpperne på plads.
På mit værelse havde jeg en VHS-afspiller. Jeg så båndet.
Meget.
Første gang var forkælelse.
Men efter den første gang sad jeg og tog noter.
De fleste kvinder ved ikke, hvor vigtig porno er for en ung mands læringsproces.
Før vi ser porno, ved vi intet, og vi lader, som om vi gør,
så det er en bombe af ny information, vi skal absorbere.
Det er forvirrende. Når man er så ung og uerfaren,
aner man ikke, at porno ikke er ægte sex.
I den alder forstår man ikke, det er to forskellige ting.
Efter jeg så den film, troede jeg, man kun kunne have sex med fem andre.
Jeg troede, al sex var gruppesex. "Nå? Jeg har brug for flere og bedre venner.
Ikke Alex."
Vi har brug for positiv information,
for vi er så dumme og selvsikre i den alder.
Har I talt med en skoledreng?
Vi siger: "Jeg kneppede 100 piger i sidste frikvarter.
Du er jomfru."
Og så ser vi endelig porno et år senere, og vi siger:
"Åh, pis!
Fissen er meget længere nede, end jeg troede."
Men før vi ser porno, tror alle, at en fisse er her.
Vi tror, vi går ind i jeres navle med pikken først.
Og sådan gør man sex.
Bare hendes vender indad.
Det er en masse information at skulle fordøje.
Jeg hygger mig og glæder mig
til at fortælle mine venner om det. Jeg bliver den seje.
Men fordi jeg var så optaget, begik jeg den største begynderfejl.
Jeg overvejede ikke at lægge det på plads.
Jeg lagde kassen og tæpperne tilbage, men tænkte: "Han har rigeligt.
Han opdager ikke, der mangler et, vel?"
Forkert.
Samme nat omkring klokken 23.
Jeg havde ikke engang båndet i 24 timer.
Jeg pakker skoletasken på mit værelse.
Rygsækken er fuld, jeg kravler i seng. Jeg er udmattet.
Efter alle de noter.
Jeg ligger rart og hyggeligt under dynen,
og jeg hører min stedfar komme hjem fra sin sene nattevagt.
Lydene i huset var rutineprægede hver aften.
Jeg kunne se for mig, hvad han lavede, uden at se det rigtigt.
Det var de samme lyde.
Man hørte ham gå fra garagen til køkkenet, knappe en øl op, gå ind i soveværelset,
hvor han tændte for bruseren og tog arbejdstøjet af. Som sædvanlig.
Men denne aften
hører jeg ham knappe øllen op, komme gennem stuen ind i soveværelset.
Intet bad.
Kun 20, 25 sekunders stilhed.
Og så hører jeg
gennem hele huset:
"Hvad fanden?"
Jeg tænker: "Det kan være hvad som helst."
Jeg håber, min mor er ham utro derinde.
Jeg håber, han tog fem andre i akten i sit hus.
For det udråb blev efterfulgt af yderligere to minutters
ren stilhed.
Jeg ligger der og spekulerer på, hvad der sker.
Så hører jeg fodtrinnene igen.
De kommer nærmere og bliver tungere.
Jeg sveder og har stådreng, en frygtelig kombination i den alder.
Det var første gang, jeg håbede, at mystiske fodtrin var et spøgelse,
helst min rigtige fars spøgelse, så det her ikke var ved at ske.
Jeg vidste, jeg fik ballade. Mit sengeuhyre holdt min hånd.
"Ikke lige nu. Slap af.
Måske bagefter. Vi får se."
Fodtrinnene stopper ved min dør.
Jeg tænker: "Pis."
Døren åbnes knirkende.
Og min stedfar læner sig ind,
og han siger bare:
"Jeg mangler noget.
Jeg ved, du ved,
hvad jeg ved,
og når jeg kommer hjem fra arbejde i morgen,
vil jeg have det igen
og spolet tilbage."
"Til begyndelsen, eller hvor du kom til?
Vi må finde på et tidssystem. Det er vores samling nu, ikke?"
"Vil du have stuearrest?"
"Skal jeg blive på mit værelse med den film? Lås mig inde.
Hele sommeren. Fint nok."
Det var et vendepunkt i vores forhold,
for vi hadede hinanden. Vi havde intet tilfælles, men nu havde vi noget.
Jeg havde endelig magt.
Vi kunne ikke sladre om den anden uden at miste alt. Fedt.
Du kan enten slå mig eller din pik. Du gør ikke begge dele.
Aftale?
Sådan blev vi venner. Det var rart.
Åh mand.
Ja. Det knyttede virkelig bånd.
Så kom internettet og ødelagde alt.
Internetporno er godt, men man får intet forhold til familien.
Jeg hader skam internettet.
Jeg kan ikke fordrage de sociale medier, selv om det er derfor, I er her.
Det er en fun fact. Jeg hader de sociale medier.
Jeg gad ikke. Jeg udskød det i årevis. Jeg hader det.
De sociale medier er grufulde. Et negativt, giftigt sted
fuld af frygtelige folk, der siger frygtelige ting.
Det er det værste sted aldrig at eksistere.
Det er grusomt, hvad folk siger. De der trolls.
En flok tabere
uden venner eller liv
og intet profilbillede.
De sidder derhjemme dagen lang og får folk cancelled
eller siger lede ting, fordi deres liv er sådan noget lort,
at de ikke vil have det elendigt alene.
De skal absolut trække andre ned med lede kommentarer og uhøflige svar.
Jeg svarer hver gang. Hver gang. Jeg kan ikke lade være!
Jeg kan ikke begribe en virkelighed, hvor folk kan tale så respektløst til en
uden fysiske konsekvenser.
Det driver mig til vanvid, og jeg ved…
Jeg ved, at som "offentlig person"
skal jeg være et bedre menneske og være diplomatisk,
men bare begå selvmord, makker.
Det gælder for enhver internetnarrøv derude.
Og ja, det er hårdt at sige til nogen,
men ingen gode mennesker,
der bidrager med noget positivt til samfundet,
vil gøre alt for at skrive en negativ kommentar
under noget, man modigt har delt med alle, og vi har ikke brug for den type.
Beklager.
Det er sygt, hvor vidt folk går for at tale grimt på internettet.
Tidligere i år fløj vi fra Los Angeles til Vancouver i Canada
til en comedy-festival.
Jeg havde et show, en aften. Det var en 36-timers tur.
Af sted til lufthavnen. Det eneste, jeg tog med, var min rygsæk,
som man skulle tro var ideelt, bortset fra at det er til besvær,
for security aner ikke, hvor fanden en rygsæk skal hen,
og de ændrer reglerne hver dag
og behandler en som en idiot for ikke at kende deres opdigtede regler.
Denne gang kom jeg igennem security med få eller ingen problemer.
De trak ikke tasken til side. Nu er jeg på vej mod gaten, på vej mod flyet.
Jeg glæder mig til flyveturen,
for den er ikke så lang, og jeg har en vinduesplads, flyets bedste plads.
Ja, indtil flyveturen er slut.
For I ved, når de kommer og siger, de skal til at lande?
Femoghalvtreds minutter, før de lander.
Og de vækker en fra vinduesdvalen
for at sige noget dumt som: "Du skal trække gardinet
helt op til landing."
Som om skiderikken tjekker sin blinde vinkel i 28F.
Jeg glæder mig i det mindste til at få en lille lur på flyet.
Vi går om bord på flyet. Det er et mindre fly. I kender dem,
hvor bagagerummene er så små, at man skal tjekke alting ind.
Jeg havde kun rygsækken,
så selv hvis den passede i rummet, hvilket den ikke gjorde,
ved alle, at den skal stå under sædet foran.
Alle ved det. Jeg gør det seks gange om ugen.
Jeg sætter mig til rette, lægger tasken under,
og jeg havde begået en lille fejl. Jeg havde pakket lidt for meget,
så den passede kun 75 % under sædet foran mig.
Jeg mærker på den og tænker,
jeg får mere plads og sidder bedre,
hvis jeg lægger tasken under mine ben sådan her.
Meget mere plads.
Jeg kunne sidde som en havfrue.
Sådan. Nu venter jeg på den, der skal sidde ved siden af mig,
for den person har stor indflydelse på hele flyveoplevelsen.
Jeg får straks nitten.
Bag mig, da vi boarder, kommer to af de værste passagerer at sidde ved siden af.
Ved siden af mig i midten er en treårig dreng.
Ja, så snart han sætter sig, er det på en treårig…
Jeg tænker: "Fandens.
Jeg slår narrøvens brystben ind. Okay?
Det er nok stadig blødt."
Og jeg er skidesur. Ikke fordi han græder.
En grædende baby generer mig ikke. Det kan I ikke styre.
Men I kan styre jeres barns fysiskhed.
For i de 30 minutter vi stod i boardingkøen,
fjernede ungen ikke sin hånd
væk fra mit ansigt. Bare…
Og jeg gør alt det høflige for at få ham væk. "Okay, men…"
"Okay, fint. Nok…"
"Så er det nok. Kan nogen stoppe det?"
Jeg gør alt for at lade faren vide,
at det ikke er okay, og han lægger ikke mærke til det.
Jeg var så tæt på at læne mig ind til faren og sige "Hallo.
Gider du fjerne dit sexede barn fra mig?"
Ja. Jeg ved, det er klamt.
Men hvad skal jeg gøre
for at få din opmærksomhed og fortælle dig, at det er upassende?
Hvad foregår der her?
Faren var så inkompetent.
Han sad på gangpladsen og gloede på sin iPad, og han var…
Ikke en kritik, bare en præcisering…
Faren vejede ikke under 200 kilo.
Han var en stor fyr.
Skulle jeg pisse, blev det i sædet,
og det havde jeg accepteret. Det er fint.
Jeg prøver at bevare fatningen.
Vi kører fra gaten mod landingsbanen,
og stewardessen går sin runde op og ned
og ser, om alle har sele på, og hun stoppede ved min række.
Hun så min taske under mine ben, og hun sagde:
"Niks."
"Du der,
du skal lægge din taske under sædet foran dig."
Jeg sagde: "Ah.
Den passer ikke, men det er okay.
Se.
Der er stadig masser af plads. Tænk ikke på det. Mange tak."
Hun siger: "Det er ikke okay. Sæt din taske under sædet foran dig,
eller du kan hente den ved bagageudleveringen."
Jeg sagde: "Den passer ikke,
og vi er allerede taget af sted.
Hvad vil du gøre?"
Og hun sagde: "Det ved jeg ikke. Ikke min taske, ikke mit problem."
"Man skulle tro, det var Spirit Airlines.
Jeg er American
Platinum Rewards Executive Pro-medlem.
Jeg har kilometer nok til, at vi kan tale som voksne
og blive enige om, at det er en dum regel. Den påvirker ikke noget.
Se.
Lad os bare droppe det og komme videre."
"Det er ikke en dum regel. Den hindrer din udgang."
"Nå.
Seriøst?
Fanget. Den første af flyet.
Jeg lover dig, det er okay."
"Nej. Hvis der er en nødsituation,
skal du kunne komme af så hurtigt som muligt."
"Hør. Hvad tror du, der hindrer min udgang endnu mere?
Min taske
eller Timon og Pumba lige ved siden af mig?
Hvad?"
Selv barnet sagde… Og jeg sagde:
"Du gør den sexede baby vred."
Så nu…
Tro det eller ej. Det er nu, problemerne begynder.
Jeg sidder på flyet,
jeg er vred,
og jeg har Wi-Fi.
Som en idiot, da jeg får forbindelse, åbner jeg Twitter
og tweeter om det, der er sket.
Det eneste, jeg tweetede, var, at jeg syntes, det var en latterlig regel,
at hun truede med at tjekke min taske ind og gøre det besværligt på min korte tur,
når det ikke påvirkede nogen eller noget.
Det var det eneste.
Og, mand…
Jeg vidste ikke, at Twitter er
lutter
stewardesser, alle sammen.
Hver og en.
Alle på Twitter kender alle flyregler, og de går åbenbart sygt højt op i dem.
Hundredvis af fremmede
fylder min væg med de vredeste tweets om min holdning til situationen.
Og den dumme generelle konsensus var lort som:
"Hvor svært kan det være at følge reglerne?"
Sagen er den.
Jeg forstår regler.
At man har indført sikkerhedsforanstaltninger
for at beskytte alle. Det forstår jeg.
Men også
brug dog hjernen, for fanden.
Jeg forstår, at hastighedsgrænsen på de fleste motorveje,
og det varierer fra by til by,
men i gennemsnit er den på omkring 105 km/t.
Jeg forstår og respekterer, at det er den afmærkede,
foreslåede hastighed,
vi borgere skal følge for at holde trafikken i et passende tempo.
Det forstår jeg.
Men også,
hvis du seriøst
kører 105 kilometer i timen
på motorvejen,
slår jeg dig ihjel. Er du med?
Kør hurtigere, tøsedreng.
Brug dine instinkter til at sige: "Jeg kan gasse tøsen op
til 130 som en voksen og holde lortet i gang."
Ikke? Man bruger sine instinkter til at navigere i regler.
Sådan havde jeg det med flysituationen.
Jeg ved, hvad taskereglen er. Det ved alle.
Men den påvirker ikke nogen, så skal vi ikke slappe en kende af?
Niks!
I stedet skændes jeg med 700 fremmede i otte timer.
Og vi twerkler frem og tilbage og frem og tilbage.
Det bedste ved at skændes med folk på internettet
om noget, man selv har oplevet,
er, at de ikke var der som vidner til detaljerne i beretningen, vel?
De ved kun, hvad du har fortalt dem, og hvad de vil antage.
Snart efter skænderiet er begyndt,
smider folk deres egne vilde scenarier på bordet,
der intet har at gøre med det, vi taler om,
så de føler en berettigelse.
Jeg ville ikke checke min taske ind,
og folk sagde: "Det handler ikke om din sikkerhed,
men folk omkring dig.
Hvad, hvis der er en nødlanding på et bjerg
og under evakueringen…"
"Sig det igen lidt langsommere. Kom nu.
Tror du, vi overlever styrtet?
Ind i bjerget?"
De har altid et argument. "Hvad, hvis vi overlever?
Og fordi din taske ikke var under sædet,
ender den i midtergangen, og nogen snubler over den
og kommer til skade?"
Hvis du
ikke kan
træde
fucking over
min 25-centimeter høje
JanSport-rygsæk
for at redde dit eget liv…
Naturlig selektion, fjols!
Du skal dø.
Okay?
Du er ikke atletisk nok til at overleve.
Jeg kunne ikke fatte,
hvor vidt folk ville gå
for at skændes om lort, der intet har med dem at gøre.
Det er imponerende, for det eskalerer meget hurtigt.
Det bliver hurtigt en pøbelmentalitet, for når en stor nok gruppe
bliver vrede på én på nettet,
vil alle være med til at prygle.
Det er folk, der føler noget negativt ved dem selv, som de projicerer på andre.
Det er deres chance, for det er din straf. Får du problemer på nettet,
er din straf, at folk kan sige
lige, hvad de vil til dig.
Hvad som helst, selvom det er langt værre end det, du sagde for at få problemer.
Det er imponerende, og det generer mig egentlig ikke.
Hør her. I kan aldrig såre mine følelser.
Okay. Jeg har været død indeni så længe.
Mit fly styrtede ned for længe siden,
og jeg trådte ikke over tasken følelsesmæssigt set.
Du kan sige, hvad du vil, men du skal vide noget om mig, som jeg har lært
gennem terapi eller noget, nemlig at jeg…
Jeg er meget defensiv åbenbart.
Jeg føler hurtigt behovet for at forsvare mig,
hvis nogen kommer efter mig, og jeg går efter struben hver gang.
Så du kan sige alt, du vil, til mig på nettet.
Sig de onde, sårende ting, du vil sige for at såre mine følelser, men vid blot,
at jeg smadrer dig verbalt, makker.
Mit mål er at få dig til at græde.
Jeg vinder den kamp hver gang.
Når jeg slår dig hårdere, end du slog mig først,
så opfør dig ikke, som om du er offeret, okay?
Det er min yndlingsaversion på hele internettet, og…
…jeg tror…
…det bedste eksempel på det var i Twitter-interaktionen,
da rygsæk-ævlet var i gang.
Jeg skændes med folk. Vi stikker til hinanden
og morer os med at spilde tiden. Jeg hyggede mig med det.
Så var der en kvinde, der gik for vidt.
Hun ville bare ikke holde kæft.
Hun tweetede mig sikkert 60 eller 70 gange,
om jeg svarede eller ej, og jeg svarede meget,
men da ikke på det hele.
Hun var en af dem, der så alle byde ind,
og hun ville være med, så hun sagde ondere og ondere
og ondere ting uden at forvente konsekvenser,
og jeg var ret ligeglad.
Indtil hendes sidste tweet.
Den kunne jeg ikke lade fare. Det sidste, hun sagde til mig, var:
"Jeg forstår ikke, hvorfor du skal være sådan en opsætsig,
klynkende, lille tudeunge."
Skulle jeg bare have blokeret hende?
Min publicist siger ja.
Men jeg var så træt af, at alle rottede sig sammen mod mig.
En mod 700.
Hun var rigtig led.
Det var hende, der begyndte.
Og ud fra profilbilledet var hun en…
…kraftigt bygget kvinde.
Jeg sagde kun
til mit forsvar:
"Tja…
Hvis du ikke havde optaget to pladser,
var der plads til, at jeg sikrede min rygsæk på et andet sæde."
Det var det eneste, jeg sagde, hvilket statistisk set ikke er forkert.
Men som vi alle ved, bliver alle krænkede nu, ikke?
Så hvordan reagerede hun, som var hende, der startede det?
"Hvordan kunne han sige sådan noget? Han bodyshamer mig.
Cancel Matt Rife."
"Du kan ikke cancel mig. Jeg er ikke dit fitnessmedlemskab.
Skrid fra min væg!
Jeg begyndte ikke det her med dig.
Jeg er sød. Jeg ønsker ikke at såre nogens følelser, men jeg gør det sgu."
Det havde intet med hende at gøre. Jeg ville bare brokke mig over min rygsæk.
Og nu er jeg kællingens 13. grund. Okay.
Nej. Fuck det. Man kan tælle grunde, men ikke kalorier. Pis dog af.
Nej.
Nej. Ingen sympati i dag, D.C. Jeg gør det ikke.
Og før nogen af jer sidder der og overvejer at tage hendes parti…
"Jeg ved nu ikke, Matt.
Det er meget personligt.
Er det virkelig værd at gøre grin med hendes vægt for at forsvare dig?
Hvad, hvis hun hører, du stadig gør grin med hendes vægt,
og hun bliver så påvirket, at hun gør noget drastisk
som at hænge sig?
Hvordan har du det så?"
Hvordan kommer hun derop?
Ja.
Jeg ville være forbløffet,
hvis de lavede så stærke slæbetov. Det ville jeg fandeme.
Hør her.
De folk kan rende mig.
Dine sociale medier er din kunst.
Du kan skabe og dele, hvad du end vil.
Og hvis nogen har et problem med det,
så del endnu mere af det.
Prop det ned i halsen på dem.
Ved I, hvor mange der ikke kan lide mig eller min humor?
Jeg deler noget hver dag, for det føles rigtigt for mig.
Det…
Det føles rigtigt. Jeg gør det, jeg synes er sjovt, og jeg håber bare,
det får andre til at smile og gør dem glade.
Det er det eneste, jeg vil have ud af det her.
Så pyt med, at ingen tror på dig.
De kan rende mig. I 12 år
troede ingen på mig.
Og hvis min respekt for mine egne idéer blev påvirket af det,
lavede jeg ikke en Netflix-special i min yndlingsby i hele landet.
Men hvad ved jeg? Jeg er bare standupkomiker.
Jeg håber, alle hyggede sig.
Gamle, tak, fordi I kom. I skal jo snart op.
Vidste I, hvem jeg var, da I kom?
Gjorde du? Viser de TikTok på Hallmark?
Hold da op.
Hvad er det?
Hvad er der heri? Vi har…
Er det hashkager?
50 milligram, din morder.
Tager du 50 milligram i din første hashkage,
ændrer du dine pronomener. Du vil…
Sorte, tak skal I have.
Det er vist kun jer.
Kun to. Jeg troede, jeg havde en mere mangfoldig fanskare.
Ikke så meget.
Okay. Lad os ikke udpege dem.
Det føles meget som 6. januar. Lad os tage den med ro.
Jeg ved, det er jeres by. Det ved jeg.
Tekster af: Laura Klindt Nielsen