Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kiitos paljon!
Miten menee D.C.?
Herranjestas.
Kiitos. Istukaa nyt alas ja rentoutukaa.
Jestas sentään. Kiitos paljon!
Kiitos. Kiitos paljon, Washington.
Netflixiä pukkaa, kuulkaa. Totta se on.
Tosi siistiä.
Kunpa pappani olisi näkemässä.
Olisin halunnut tuoda hänet tänne. Hän tiesi, että rakastan D:C:tä.
Hän taas rakasti Marylandia. Se oli hänen lempiosavaltionsa.
Onhan se ihan pätevä mielipide,
ellei ole käynyt Baltimoressa.
Mikä helvetti Baltimorea vaivaa?
Marylandin osavaltio ei sitten osaa valita ominaispiirteitään.
Valitsisi…
Se on syyttä suotta sekä kaunis että aivan hirveä.
Valitkaa nyt jompikumpi.
Marylandilaiset ovat rentoja rantahippejä,
mutta Baltimoressa pitää lukita ovet.
Ei minkäänlaista välimaastoa.
Olen käynyt Baltimoressa kerran.
Lounasravintolan tarjoilijalla oli musta silmä.
Kunnon musta silmä, ja oli aika selvää, mistä se oli tullut.
Meistä oli käsittämätöntä, että hän oli ravintolan kasvot.
Hänkö tosiaan otti asiakkaat vastaan?
Kaverini sanoi säälivänsä häntä.
Hänestä tarjoilija olisi pitänyt panna keittiön puolelle töihin.
Siellähän häntä ei olisi nähty.
Arvelin, että mustaa silmää ei olisi, jos hän osaisi kokata.
Eli…
Kokeilen vain, miten hauskoja te olette.
Sen vain halusin nähdä.
Jos aloitan perheväkivallalla,
loppuesitys on jo ihan helppoa kauraa.
Tietysti säälin häntä.
Hän olisi tarvinnut voimakiviään.
Miehet, meidän on jämäköidyttävä,
koska kivihomma alkaa mennä liiallisuuksiin.
Naiset, pankaa ne helvetin murikat pois.
Meitä ei kiinnosta tulla makuuhuoneisiinne,
joissa pitäisi pelata erä mancalaa ennen petipuuhia.
Miksi helvetissä talo on täynnä soraa, Thanos?
Kivitytöissä on se vika, kivet ovat heidän koko elämänsä -
eivätkä he osaa muusta puhuakaan.
Herranjumala, jos asia nousee esiin.
"Tämä on lempparini.
Tämä on perulainen vihreä jade.
Se antaa minulle voimaa,
suojaa ja…"
Ei muuten anna.
Ihan tosi.
Tuo on vihreän kaljapullon pala,
jonka ostit valkoiselta rastamieheltä,
joka vetää kurkkuchakravuohijoogaa.
Mitä se oikeasti on? Hölynpölyä.
Murikka suojelee vain minua.
Tytöltä, jonka pillu maistuu kombuchalta.
Ei enää hippipaskaa.
Käy suihkussa.
Ala käyttää oikeaa dödöä.
Ei enää luomudödöä, jonka kestoaika on lyhyempi levypurkan maulla.
Ei enää, onko selvä?
Muistatteko ne hirveät purkat?
Maku säilyi kaksi puraisua. Sellaisia te olette.
Kaksi puraisua ja taas haisee.
En kestä sitä enää.
Tämä hippisekoilu koituu vielä kuolemakseni.
Jos vielä yksikin ihminen syyttää elämästään Merkuriusta,
tapan hänet omin käsin.
Antakaa sen perkeleen planeetan olla.
En jaksa enää sitä, että te naiset syytätte omista valinnoistanne -
planeettoja, jotka eivät edes tunne teitä.
Yrittäkää nyt ymmärtää, että astrologia ei ole elämän ohjekirja,
joka määrää tulevaisuutenne tähdissä. Ehei.
Tulevaisuutenne riippuu omista toimistanne.
Te itse määräätte tulevaisuutenne.
Tulevaisuus ei ole tähdissä vaan sisimmässänne.
Tähdillä ei ole siinä mitään tekoa.
Vaikka Jupiter on rengastettu ja sinä et,
sieltä ei silti kannata hakea taika-apuja.
Älkääkä puhuko siitä niin varmasti, koska se vain vaikuttaa tyhmältä.
Turhauttavaa.
Unelmatyttö katsoo silmiin ja sanoo jotain tyhmää, kuten:
"Tiedätkö edes, miten universumi toimii?"
En, mutta kerro toki.
"Merkurius alkaa perääntyä miljoonien kilometrien päässä,
minkä takia elämäni on aivan sekaisin.
Se ei niinku oikeesti ole minusta kiinni.
Se on tähtiin kirjoitettu, koska me ollaan kirjaimellisesti tähtipölyä."
Joo, sinä kuolet yksin.
Et nimittäin osaa ottaa vastuuta tekemisistäsi.
Elämäsi ei ole sekaisin jonkun planeetan takia.
Se on sekaisin, koska et osaa olla vapettamatta -
ja tapailet miehiä, jotka haluavat lainata autoasi.
Siksi elämäsi on sekaisin.
Sinä huolehdit Merkuriuksesta, kun jätkä romuttaa Johtotähtesi.
Syytätte väärää taivaankappaletta.
En kestä enää. Se taitaa olla vielä nuorempien juttu.
Kivet ja astrologia, sun muu.
Se käy järkeen,
koska, helvetti vieköön, minä vihaan nuoria.
Minun ikäisilläni tai nuoremmilla ei ole minulle mitään annettavaa.
Olette todella töykeitä!
Nuoret ovat tahtomattaankin epäkunnioittavia.
Esimerkiksi otin viisi kuukautta sitten John Lennon -tatuoinnin.
Se on aika helvetin selvä John Lennon.
Tatuointi on hyvä.
Instassa välittömät kommentit olivat:
"Tykkäätkö Harry Potterista?"
Perhana näitä kakaroita.
Todella epäkunnioittavaa maailman parhaimpia muusikkoja kohtaan.
Ihan kuin John Lennon olisi saanut avada kedavran eikä siksi ole enää elossa.
Hän on rillipää, joka ei saanut elää.
Jos tuo suretti teitä, olette yleisö minun makuuni. Hyvä.
Minuakin se surettaa.
Minä vihaan nuoria ihmisiä. Eikä mitään välimaastoa ole,
koska jumalauta rakastan -
vanhoja ihmisiä.
Jestas sentään. Se on oikeastaan epäterve päähänpinttymä.
Ihan totta. Voisin panna mummoa tuosta vain.
Ihan varmasti.
Saa niin tehdä.
Oletteko tutkineet asiaa? Yksikään laki ei kiellä mummojen panemista.
Mummoja saa panna sen, minkä sielu sietää.
Siinä pitää vain olla hellä.
Heitä ei voi kuristaa, mutta happiletkua voi puristaa.
Ei nyt sentään.
Kyllä te siitä selviätte.
Kurtut pois otsista.
Ajatella, jos saa olla jonkun viimeinen. Siinä vasta onkin kehuskelemista.
Siitä minä saan kiksit.
Sanovat minua viikatemieheksi.
Minä vain niitän sieluja viikatteellani.
Minä ihan oikeasti rakastan vanhuksia.
Mitä enemmän ihminen näyttää karkkikepiltä…
Olen ihan lääpälläni tällaisiin mulkeroihin.
Äijä ei voi katsoa eteensä.
Hänkään ei tiedä, miten paljon elämää on edessä.
Hyvin eletyn elämän paino painaa selän kumaraan.
Vanhuksilla pitää olla huono ryhti. Se kertoo eletystä elämästä.
Hyväryhtiset välttyivät kutsunnoilta, enkä kunnioita heitä.
Vitsit, huono ryhti on ehdoton.
Mitä huonompi ryhti sitä paremmat tarinat.
Mistä tuo selkä tuli?
Minusta oli hienoa käydä katsomassa isomummoani -
siinä saattokodissa, jossa hän asui viimeiset vuotensa.
Siellä hänestä pidettiin huolta loppuun asti.
Äiti jätti meidät isomummon luo muutamaksi tunniksi.
Mikä oli kiva, koska pidin mummosta, mutta hänellä oli dementia.
Parinkymmenen minuutin päästä halusin käydä hakemassa juomista,
mihin mummo: "Mustia on paljon nykyään."
Onhan heitä enemmän.
Silloin oli hyvä lähteä omille teille.
Kyllä minä mummostani välitin,
mutta dementikoilla ei ole paljon puhuttavaa.
Naapurihuoneen Lenny taas muisti kaiken.
Hän oli siistein tyyppi, jonka olen tavannut.
Hän oli 97-vuotias ja oli elänyt siistin elämän.
Hän kertoi tuntikaupalla todella kiehtovia tarinoita.
Hän eli täyden elämän. Hän taisteli kolmessa sodassa.
Hän kiipesi viidelle vuorelle.
Hän kertoi panneensa Rosa Parksia.
Vielä bussin etuosassa.
Muistikohan hän oikein?
Tuskin siinä ihan niin kävi.
Eikö takaosassa olisi ollut yksityisempää? Siellä voisi panna kaikki kehiin.
Nuoruuden huonoja puolia on se, ettei vanhusten juttuja voi tarkistaa.
Olen nuori, enkä tiedä mitään.
Olen 28, enkä ole varma, oliko Michael Jackson musta.
Niin te vain väitätte.
Kaikissa kuvissa hän näyttää aasialaiselta naiselta.
En saa koskaan tietää. Se on raivostuttavaa.
Vanhukset ovat kuitenkin mahtavia. Kunpa yleisö olisi vain yli 65-vuotiaita.
Ura jäisi kyllä lyhyeksi.
Olisi se silti imartelevaa, kun miettii, keitä he ovat nähneet.
Vanhusten, kuten Lennyn, tarinoissa on hienoa se,
että voin pohtia, mitä tarinoita minulla on aikanaan kerrottavana.
Toivottavasti minullakin on hauskoja tarinoita.
Lennyn sota-, seikkailu- ja perhejuttuja oli kiva kuunnella.
Perhetarinat innostivat eniten, koska haluan saada oman perheen.
Ei vielä. Asiani ovat hyvin nyt.
Lapsien saaminen myös pelottaa, koska olen pilkannut monia ihmisiä.
Jos uskoo karmaan…
Lapsestani tulee kunnon epäsikiö.
Hänellä on varmaan viisi jalkaa ja hainevä selässä.
Hänestä tulee hirviö.
En ole tarpeeksi kypsä vastaamaan, kun hän kysyy:
"Miksi olen tällainen?
Paska!"
Minä vain sanon:
"Koska iskä on hauska.
Olen naurattanut monia ihmisiä.
Kyllä sinäkin vielä nauratat."
Eri syistä kylläkin.
Jos pääsymaksu on maksettu.
Kyse on varmaan ajoituksesta.
Haluan hankkia lapsia oikeaan aikaan.
Olen 28-vuotias, joten minulla on vielä aikaa.
Miehenä ei tarvitse kiirehtiä perheen perustamista.
Voimme saada lapsia milloin vain, mikä ei ole reilua naisia kohtaan.
Naisethan sen lapsen synnyttävät.
Minusta on aika sekoa, että heillä pitää olla tikittävä kello.
Kyllähän naisetkin voivat odottaa,
mutta eikö vanhemmiten ala olla riski, että muksusta tulee…
Sanotaan vaikka ruokajonon eka.
Voiko sitä sanoa kivemmin?
Huokailkaa vain, mutta kyllä tekin katsoitte ennen kouluruokaanne,
kun ne yhdet penteleet juoksivat syömään.
Valititte taatusti:
"Pentele!
Kiva, nyt Naruto juo kaiken spagetin."
En väitä, että se on huono asia.
Minusta on aika kiva seurata Jumalan teitä.
Kun asiaa seuraa, huomaa Jumalan tasoittavan tilejä.
Hän korvaa huonon asian aina hyvällä.
Kun lapsi syntyy jollain tavalla epäsuotuisammissa oloissa,
Jumala siunaa häntä -
jollain ominaisuudella tai taidolla, joka tasoittaa hänen tietään.
Huomasin sen serkustani Chasesta, joka on teini.
Hän on helvetin autistinen.
Se ei varmaan ole lääketieteellinen kuvaus.
Hänellä se tosiaan on.
Hän ei puhu.
Hän ei puhu, paitsi omalle äidilleen.
Hän ei katso tai edes huomioi läsnäoloa, mikä on aika törkeää.
Se on oire.
Hänen siunauksensa on maalaustaito.
Hän maalaa teininä paremmin kuin yksikään tuntemani kuvisope.
Minusta on hienoa, miten Jumalalla on tapana tasoittaa peliä.
Vaikuttavaa.
Olisinpa tajunnut sen aiemmin, koska olisin nähnyt lapsena asiat toisin.
Koulussamme oli poika nimeltä Alex.
Aloitimme lukion yhtä aikaa ja meillä oli yhteiset liikkatunnit.
Hän oli erityisoppilas, ja hänellä oli -
aivan jumalaton muna.
Ei voi muuta sanoa kuin, että sitä poikaa oli siunattu.
Toiset säälivät häntä.
Paskat siitä! Jätkä terrorisoi meitä pukkarissa koko lukukauden.
Peräännyimme selät kaappeja vasten. Perhana sentään, Alex!
Tuonneko se ylimääräinen kromosomi joutui?
Hieno homma.
Hän on mukava tyyppi ja toivon, että hän on nytkin satuttamassa jotakuta.
Se nainen tarvitsee kypärää.
He eivät aina ymmärrä omia voimiaan.
Alex on silti hyvä tyyppi ja ansaitsee jokaisen sentin.
Sanoimme häntä munakokkeliksi.
Terveisiä vaan Alexille.
Lyhyt älli ja pitkä muna.
Se on sitä tasapainoa, mistä elämässä on kyse.
Kaikkea ei voi saada.
Jotkut ovat vain hauskoja.
Ei se mitään.
Rökitin äijän polttopallossa.
Se oli puhdasta kateutta. Ethän sinä edes käytä sitä!
Niinpä niin.
Jumala on arvoituksellinen.
Olen muuten maininnut Jumalan varmaan kahdeksan kertaa -
enkä ole edes kovin uskonnollinen.
Toivottavasti Jumala on olemassa. Rukoilen sitä.
Siinä olisi järkeä, ja se ratkaisisi monta asiaa.
On se hankalaakin. Joskus tapahtuu jotain, mikä saa epäilemään Jumalaa.
Uskontoa on vaikea valita.
Sanon niin, vaikka käytän ristikorua.
Samasta syystä kuin ekoille treffeille otetaan kortsu mukaan.
Toivottavasti sitä ei tarvitse.
Varmuuden vuoksi.
Jos vaikka kuolen ja Jeesus sanoo: "Et pääse sisään."
Minullapas on ranneke.
Päästä mut sisään!
Maksoin tapaamisesta. Missä isukkisi on?
Uskonto on hankala juttu.
Olen aina kunnioittanut uskontoa ja kaikkien muiden uskontoja.
Ihmisillä on tärkeää olla jotain, mihin uskoa.
Eksäni tolkutti sitä ja hän oli todella uskonnollinen.
Häntä uskonnollisempia ihmisiä on harvassa, mikä on huvittavaa,
koska hän ei pääse taivaaseen.
Ei ikinä. Ei edes minun seuralaisenani.
Hän joutuu hengaamaan pari vuosisataa porttien ulkopuolella.
Hän oli todella uskonnollinen,
mutta ei hyvä ihminen.
Tunnetteko sellaisia ihmisiä?
He ovat niin uskonnollisia, että se tuntuu kompensoinnilta.
Kuka herää aamulla lukemaan Raamattua,
vaikka edellisiltana halusi, että nuolen hänen persettään?
Mihin psalmiin se kuuluu, Isebel?
Ja miten sait minut suostumaan?
Sehän on helvetin ällöttävää.
Minä en syö edes sipuleita, joten luulin, etten tekisi sellaista.
En tiedä, valtasiko minut Pyhä Perse vai mikä.
Se kuitenkin sai minut -
puhumaan kielillä.
Silti tuli bänät.
Oletteko syöneet persettä ja eronneet?
Siinä on kyllä kamala viimeinen ateria.
Kuvottavaa.
Maistuu petokselta ja penneiltä.
Mutta hänen uskontonsa se on.
En halveeraa kenenkään uskomuksia. Uskon itsekin asioihin.
Minulla on uskomuksia, mutta ei niin syviä kuin uskonto.
Uskon asioihin, jotka vaikuttavat elämääni.
Esimerkiksi, olen huono nukkumaan.
Minulla on pahoja univaikeuksia,
mikä johtuu siitä, että uskon erittäin syvästi -
aaveisiin ja hirviöihin.
Olen 28-vuotias aikuinen mies ja pelkään pimeää.
Ette tajua, mitä pimeässä voi piillä. Aaveita ja hirviöitä.
Olette ihan naurettavia, koska ette huolehdi niistä arjessanne.
Ne ovat oikeita, ja minä olen yksi arkajalka.
Minun pitää panna TV päälle, että saan nukutuksi.
Olen vakuuttanut itselleni, että TV:n ollessa päällä -
kummitukset luulevat minulla olevan vieraita.
Siksi minä yliosallistun katsomaani ohjelmaan.
Onpas meillä kaikilla täällä hullun hauskaa!
Minulla ja 12 mustalla kaverillani.
Me täällä katsellaan Mean Girlsiä.
Kummituksille pitää osoittaa, etteivät ne ole turvassa meillä.
Eivät ne tiedä, että olet yksin.
Kaksitoista mustaa miestä ei pelkää mitään.
Paitsi kummitusasuisia tyyppejä.
Sanoinhan, että hirviöitä on olemassa.
Minä en sekaannu kummituksiin. Niitähän ei voi edes kohdata.
Kummitukset ovat sitä pelottavampia mitä viattomammilta ne vaikuttavat.
Lapsiaaveet, hyi saatana.
Painu ulos täältä olit sitten demoni tai karkuri.
Ne karmaisevat ilmaantumalla käytävään.
"Tule leikkimään."
Jostain syystä lapsiaaveet ovat myös aina brittejä.
Kuolleet brittilapset haluavat leikkiä.
Mitähän amerikkalainen lapsiaave sanoisi?
Se olisikin karmivaa kuultavaa.
Miltä tuntuisi kömpiä sänkyyn ja kuulla:
"Vihaan tätä koulua."
Tarkistin, oletteko vielä hauskoja. Tarkistin vain.
Kummitukset ovat karmivia.
Vain hirviöt ovat vielä karmivampia, ja teidän pitäisi ottaa ne tosissanne.
Niitä on joka puolella.
Hirviöistä ei tiedä, missä ne oleilevat.
Kaikilla on teoriansa niiden lymypaikoista.
Suihkuverhon takana on minusta outo piilopaikka.
Jotkut avaavat vessassa käydessään ensin suihkuverhon nähdäkseen,
ettei siellä ole hirviötä pesulla.
Hirviö onkin se, joka on liimannut karvoja suihkun seiniin.
En ole vakuuttunut suihkuteoriasta.
Jotkut paikat tuntuvat järkevämmiltä. Kaappi on aika peruskauraa.
Monet pelkäävät, että hirviö tulee keskellä yötä kaapista.
Se on helvetin pelottavaa.
Hirviön tuleminen kaapista on pelottavaa kahdesti.
Sen lisäksi, että huoneessa on hirviö -
se saattaa olla myös homo!
En arvannut, että se syö minut muna edellä.
Sitten makuuhuoneessa hilluu homo musta olio.
Kummitukseni onkin Lil Nas X.
Kertokaa te.
Kertookohan seuraava laulu minusta?
Miksi hän valitsi minun kaappini?
Oikeastaan se olisi imartelevaa. Kyllä kelpaisi.
Kaapissa on järkeä.
Varmaan yleisin hirviön lymypaikka,
jota en ole koskaan pelännyt,
on sängyn alla.
Se on varsinkin lapsille yleisimpiä pelottavia paikkoja.
Sängyn alta voi tulla vaikka hirviön käsi ja tarttua jalkaan.
Se ei minua pelottanut.
Se voi johtua siitä, että aloitin runkkaamisen varhain.
Ajattelin jo 11- tai 12-vuotiaana,
jos sängyn alta tulisi käsi,
sehän vain auttaisi.
Nyt minä olen hirviö.
Siihen ei hirviö olisi valmistautunut.
Minä molottaisin demonin takaisin koloonsa.
Hirviö ei kestäisi sitä vaan kävisi omistushaluiseksi.
Se kyselisi aamuyöllä, olenko hereillä.
Rauhoitu nyt, minulla on kouluaamu. Perhana.
Etkö ole jo täysi?
En uskonut, että sängyn alle edes mahtuisi.
Ei sinne pyyhkeiden sekaan mahtuisi hirviötä.
Jos mahtuisikin, rutina sieltä vain kuuluisi.
Se ei ikinä pääsisi yllättämään.
Spermademonin kuulee tulevan jo kaukaa.
Niillä ei ole ollenkaan hiipimistaitoa.
Harmin paikka.
Mutta spermademoneista puheen ollen -
meidän pitäisi puhua yhdestä yleisesti pelätystä hirviöstä.
Pelleistä.
Moni ei sekaannu pelleihin, vaikka jotkut ovatkin niitä tapailleet.
Se on ihan kunnioitettava pelko, vaikka en itse pellejä pelkääkään.
Minun neljä siskoani pelkäävät pellejä.
Kun olin 13, katsoimme alkuperäiset Se-elokuvat.
Jos joku ei tiedä, on olemassa elokuva Se.
Se perustuu Stephen Kingin kirjaan ja kertoo tappajahirviöpellestä,
joka elää viemäreissä ja tulee sitä kautta syömään lapsia.
Sellainen hirviö se on, ja katsoimme elokuvan pappalassa.
Elokuva pelotti siskojani niin paljon,
etteivät he käyneet suihkussa kolmeen viikkoon.
Niin paljon he pelkäsivät, että hirviö tulisi viemäristä syömään heidät.
He vain eivät tienneet,
että olin jo alkanut runkata suihkussa.
Hirviö oli jo syönyt lapsiani.
Olimme saaneet aikaan yhteisymmärryksen.
Ei se olisi tappanut lypsävää lehmää.
Se olisi ollut huonoa bisnestä.
Pennywise sai täysiä lasteja.
Sillä pojalla oli hyvät oltavat.
Nehän kelluvatkin vielä. Eikö vain, pojat?
Se on kuin öljyvuoto.
Suihkussa runkkaamisesta muuten saa varhaisen karkkikeppiselän.
Siellähän seisoo näin kumarassa.
Lämmin vesi muovaa selän kuin suusuojan.
Se on myös ajanhukkaa.
Jos ei osu suoraan viemäriin,
seuraava vartti menee veden keruuseen.
Sen pitää osua suoraan viemäriin.
Nyt tajuan, että tarvitsen enemmän miesfaneja.
Jos yleisössä olisi miesenemmistö, olisitte hirnuneet naurusta.
Kaikki äijät tajuavat, mutta tytöt alkavat miettiä meduusoja.
Miksi se…
Onhan se tietysti koostumukseltaan meduusamainen.
Inhottavaa se on joka tapauksessa.
Miehet ovat ällöttäviä.
Onneksi olemme vahingossa hauskoja.
Se auttaa meitä selviämään puberteetin noloudesta.
Te naiset sekoaisitte, jos näkisitte, millainen paskamyrsky se on,
kun nuori mies opettelee masturboimaan taitavasti.
Se on yhtä noloa mokaa toisensa jälkeen.
Tietysti naiset varmaan ymmärtävät vaikeuden.
En tule ikinä ymmärtämään, miten te ratkotte spinnerinne salat.
Te joudutte keskelle viidakkoa ilman ohjekirjaa.
Joudutte keksimään kaiken itse ja vielä onnistutte siinä!
Olen todella ylpeä teistä. Ihan totta.
Jos te ette ratkaisisi arvoitusta, meistä ei siihen olisi.
Nytkin joudutte ohjaamaan meitä joka askeleella,
ja sekin on jo uuvuttavaa.
Miehet, montako kertaa olette sormettaneet niin kauan,
että heräätte aamulla tällaisina?
Kävinkö eilen keilaamassa?
Olinko koko päivän kiipeilemässä?
Osoittelen koko päivän kuin Hämähäkkimies,
koska jänteeni eivät oikene.
Mikään ei pysy käsissä.
Mahtavaa, sinä sait, ja minä sain halvauksen.
Se sattuu.
Te naiset olette vahvoja.
Naisilla se on vaikeampaa.
Miehillä taas on nolompaa, koska miehet eivät ota neuvoja vastaan.
Me opimme vain erehdyksen kautta, eikä erehdyksiä unohda.
Täälläkin jokainen mies on jäänyt kiinni,
tiesitte sitä tai ette.
Ette ole niin ovelia.
Niin täytyy käydä, että homman oppii.
Nyt aikuisina tiedämme miten, missä ja milloin se kannattaa tehdä.
Osaamme mukautua aikavyöhykkeisiin ja vuodenaikoihin.
Siinä on kommervenkit, jotka pitää oppia kantapään kautta.
Onneksi en itse jäänyt kiinni itse teossa. En olisi selvinnyt siitä.
Muistan kyllä, miten jäin kiinni pornon katsomisesta.
Olin… Voi veljet.
Olin 12-vuotias.
Puolustuksekseni voin sanoa, että etsin joululahjoja vanhempieni makuuhuoneesta.
Se oli joulukuuta, ja koulun jälkeen olin pari tuntia yksin kotona.
Tiesin, että vanhempani olivat käyneet jouluostoksilla.
Menin nuuskimaan. Ensin katsoin sängyn alle.
Sänkyhirviöni kysyi sieltä, etsinkö toista narttua.
Ei, olen eri asialla.
Kaappi.
Siellähän hyvä kama pidetään.
Menin kaapille itsevarmana. Riuhtaisin oven auki.
Ei mitään.
Olin juuri luovuttamassa, kun kuulin äänen.
Ääni oli joko pääni sisällä tai sängyn alla. Se sanoi:
"Katso ylähyllyltä."
Niinpä katsoin.
Aluksi se näytti ihan tavalliselta vanhemman ylähyllyltä.
Siellä oli täkkejä ja huppareita.
Huomasin kuitenkin, että täkkien takaa pilkotti sinistä pahvia.
Täkkien takaa paljastui -
järkyttävän iso kaljalaatikko.
Joskus sai jotain 64 tölkin kaljalaatikoita.
Onko kellään isäpuolia? Te tiedätte.
Tarkoitan "tämä ei ole perheeni" -kaljalaatikkoa.
Tiesin jo 12-vuotiaana, että tuonne ei panna kaljaa.
Siellä on varmasti lahjoja.
Ja olihan siellä.
Kukaan ei ole taatusti nähnyt niin isoa laatikollista pornoa.
Laatikossa oli ainakin 40 VHS-kasettia,
jotka isäpuoleni oli kaiketi kerännyt "uransa" aikana.
Selailin niitä. Osa oli nimetty oudosti.
Yhdessä luki Helmi 2003.
Se oli pelottava, koska se on äitini nimi.
Rukoilin, että löydän muutkin kuukaudet.
Toivoin sen tarkoittavan aikaa eikä loppuiän terapiaa.
Valitsin yhden nimettömän, panin kamat takaisin ja menin huoneeseeni.
Katsoin videon VHS-nauhurillani.
Monta kertaa.
Eka kerta oli vain omaksi huviksi.
Sen jälkeen otin lähinnä muistiinpanoja.
Kaikki naiset eivät tiedä, miten tärkeää porno on nuoren miehen opintiellä.
Ennen pornoa emme tiedä mitään, vaikka muuta esitämme.
Porno on kunnon pläjäys uutta tietoa.
Se on hämmentävää. Kun on niin nuori ja kokematon,
ei tiedä,
että porno ei ole oikeaa seksiä.
Siinä iässä ei käsitä, että ne voivat olla kaksi eri asiaa.
Sen videon jälkeen luulin, että seksiä pitää harrastaa viiden kanssa.
Luulin, että seksi on aina ryhmäseksiä.
Tajusin tarvitsevani enemmän ja parempia kavereita.
Mutta en Alexia.
Pornosta saa hyödyllistäkin tietoa, koska nuoret ovat tyhmiä ja itsevarmoja.
Yläkouluikäiset pojat kehuvat panneensa välkällä sataa tyttöä.
"Ite oot neitsyt!"
Vuoden päästä vihdoin näemme pornoa ja järkytymme.
"Pillu on tosi paljon alempana kuin luulin."
Ennen pornoa pojat luulevat, että pillu on tässä.
Kuvittelemme kävelevämme muna edellä tytön napaan.
Sitä se seksi on.
Toivottavasti napa ei ole ulkoneva.
Porno tarjoaa paljon uutta tietoa.
Olin innoissani ja odotin pääseväni kehuskelemaan koulussa.
Koska olin niin innoissani, tein järkyttävän aloittelijan virheen.
En tajunnut palauttaa videota.
Palautin kyllä kaiken muun, mutta ajattelin videoita riittävän.
Ei isäpuoli taatusti yhtä huomaa.
Väärin meni.
Sinä iltana yhdeltätoista. En saanut pitää videota edes vuorokautta.
Pakkasin koulureppuani huoneessani.
Kömmin rättiväsyneenä sänkyyn.
Muistiinpanoista rasittuneena.
Minulla oli mukavaa siellä vällyjen alla.
Sitten kuulin isäpuoleni tulevan iltavuorosta kotiin.
Kodin äänet olivat joka ilta samanlaisia.
Pystyin kuvittelemaan, mitä isäpuoli teki näkemättä sitä.
Hän tuli autotallista keittiöön, otti oluen, meni olkkarista makkariin.
Sitten hän meni suihkuun ja vaihtoi vaatteet. Se toistui joka ilta.
Sinä iltana kuulin, kun hän avasi oluen,
meni olkkarin kautta makkariin,
mutta ei suihkua.
Ensin oli 20 sekunnin hiljaisuus.
Sitten kuulin koko talon läpi kantautuvan:
"Mitä helvettiä?"
Mietin, että se voi tarkoittaa mitä vain.
Toivottavasti äiti oli pettämässä.
Toivottavasti isä törmäsi viiteen muuhun ihmiseen.
Sitä huutoa seurasi kaksi minuuttia -
täydellistä hiljaisuutta.
Mietin, mitä hittoa tapahtuu.
Sitten kuulin taas askeleet.
Ne lähestyivät ja kovenivat.
Olin hikinen ja kovana. Kamala yhtälö siinä iässä.
Ensi kertaa toivoin, että oudot askeleet olisivat kummitus.
Toivottavasti oikean isäni kummitus, ettei tätä kävisi.
Tiesin olevani pulassa.
Sänkyhirviöni piti minua kädestä. "Ei just nyt."
"Ehkä myöhemmin."
Askeleet pysähtyivät ovelleni.
Voi vittu.
Ovi avautui.
Isäpuoleni nojautui sisään ja sanoi:
"Minulta puuttuu jotain."
"Sinä tiedät,
mitä tiedän.
Kun tulen huomenna kotiin,
sen on oltava paikoillaan -
ja kelattuna."
Alkuun vai sinun kohtaasi?
Meidän pitää keksiä joku systeemi, koska kokoelma on nyt meidän.
"Haluatko arestia?"
Jätätkö minut huoneeseeni nauhan kanssa? Kyllä, kiitos, koko kesäksi.
Se oli oikea käännekohta suhteessamme, koska vihasimme toisiamme.
Vihdoin meillä oli jotain yhteistä.
Minullakin oli vihdoin valtaa, koska emme voineet paljastaa toisiamme.
Hakkaat joko minua tai moloasi. Molempi ei ole parempi.
Sopiiko?
Niin lähestyimme toisiamme.
Vitsit.
Se oli hyvä lähentymiskokemus.
Sitten netti pilasi kaiken.
Tykkään nettipornosta, mutta ei se perheasioissa auta.
Vihaan nettiä.
Etenkin sosiaalista mediaa.
Se voi kuulostaa oudolta, koska siksihän te täällä olette.
Siinä teille kiva pikku tiedonmuru.
Vihaan somea, minkä takia en halunnut liittyä siihen.
Some on negatiivinen paikka täynnä kamalia ja ilkeitä ihmisiä.
Se on kamalin paikka, jota ei ole olemassa.
Ne ovat ihan kamalia,
ne trollit.
Helvetin luusereita, joilla ei ole ystäviä, elämää -
tai profiilikuvaa.
Siellä ne istuksivat kotona canceloimassa ja kirjoittamassa ilkeyksiä.
Heidän elämänsä on niin hirveää, etteivät he kestä ankeilla yksin.
Siksi he lannistavat ihmisiä ilkeyksillä ja törkeyksillä.
Minä vastaan heille joka kerta.
Minun on pakko!
En kestä maailmaa, jossa joku saa olla todella epäkunnioittava -
ilman fyysisiä seurauksia.
Se pistää minua vihaksi, ja tiedän…
Tiedän, että "julkisuuden henkilönä" -
minun pitäisi olla kypsempi ja toimia esimerkillisesti.
Tapa vittu ittes.
Terveiset kaikille netin paskanpuhujille.
Tiedän, että se on pahasti sanottu,
mutta ei kukaan hyvä ja hyödyllinen ihminen -
jättäisi ikävää kommenttia asiaan, jonka joku on uskaltanut jakaa maailmalle.
Sellaisia ihmisiä ei tarvita, sori vaan.
Lisäksi on järkyttävää, miten pitkälle ihmiset ovat valmiita menemään.
Aiemmin tänä vuonna olimme menossa Kanadaan komediafestivaaleille.
Minulla oli yksi esitys, ja matkan piti olla pikavisiitti.
Menin lentokentälle mukanani pelkkä reppu,
minkä luulisi olevan ihanteellinen laukku, mutta se onkin sitten hankala.
Henkilökunta ei tiedä, mihin reppu kuuluu, ja säännöt muuttuvat päivittäin.
Sitten matkustajaa pidetään ääliönä, koska tämä ei tiedä keksittyjä sääntöjä.
Sillä kerralla selvisin turvatarkastuksesta lähes ongelmitta.
Etenin portille ja koneeseen.
Olin aika innoissani lyhyestä lennosta ja olin vielä saanut ikkunapaikan.
Se on lentokoneen paras paikka.
Loppulennolle saakka.
Lennoillahan kerrotaan, kun laskeutuminen on alkamassa.
Noin 55 minuuttia ennen laskeutumisen alkamista
Henkilökunta herättää ikkunapaikkaunesta sanomalla jotain tyhmää, kuten:
"Olkaa hyvä ja nostakaa ikkunaverhot kokonaan auki laskeutumista varten."
Tsekkaako pilotti sokeaa pistettä paikalla 28F?
Ajattelin ottavani lennolla pienet nokkaunet.
Konetta lastattiin. Kone oli niitä pienempiä koneita,
joissa kaikki matkatavarat voi joutua lähettämään ruumaan.
Onneksi olin ottanut repun mukaan.
Vaikka se ei mahtuisikaan ylälokeroon,
kaikki tietävät, että reput kuuluvat istuimen alle.
Se on ihan tuttua huttua.
Löysin paikkani ja panin repun paikalleen, mutta olin tehnyt virheen.
Olin pakannut repun hieman liian täyteen.
Se mahtui vain 75-prosenttisesti edessä olevan istuimen alle.
Ajattelin saavani lisää tilaa asettamalla repun jalkojeni taakse.
Tilaa tuli enemmän, ja pystyin heiluttelemaan jalkojani.
Ongelma ratkaistu, joten päätin relata ja odotella vierustoveria.
Vierustoverihan vaikuttaa valtavasti lentokokemukseen.
Perseelleenhän sekin meni.
Heti takanani tuli kaksi mahdollisimman huonoa vierustoveria.
Viereeni keskipenkille tuli kolmevuotias poika.
Hän aloitti heti kolmevuotiaan huutonsa.
Tajusin aika pian, että vielä murskaan hänen rintakehänsä.
Se on varmasti vielä pehmeä.
Olin raivoissani. En siitä itkusta.
Ei minua itku haittaa, koska sille ei mahda mitään.
Lapsen liikkeille kuitenkin mahtaa.
Nimittäin seuraavan puolituntisen aikana se muksu ei vienyt kättään pois -
aivan kasvojeni tuntumasta.
Yritin oikein kohteliaasti ohjata häntä pois.
Eiköhän…
Eiköhän tämä nyt jo riitä.
Yritin kiinnittää isän huomion pojan käytökseen, mutta hän ei huomannut.
Oli näin lähellä, etten sanonut:
"Viitsisitkö siirtää tuota seksikästä lastasi?"
Tiedän, että se on ällöttävä ajatus.
Mitä minun pitäisi tehdä -
saadaksesi huomiosi ja kertoakseni, että tämä tämmöinen ei käy?
Isä oli todella epäpätevä.
Hän istui käytävän vieressä tuijottamassa iPadiaan ja hän…
Ei millään pahalla,
mutta hän oli varmasti vähintään 200-kiloinen.
Hän oli iso kaveri.
Hyväksyin jo sen, että hädän tullen kusisin penkilleni.
Yritin rauhoittua. Lentokonekin rullasi jo kiitotielle.
Lentoemäntä kulki edestakaisin ja tarkisteli turvavöitä.
Hän pysähtyi kohdalleni, näki reppuni ja sanoi:
"Ehei.
Herra, reppu kuuluu edessä olevan istuimen alle."
Sanoin: "Tuota…
Se ei mahdu, mutta ei haittaa.
Katso.
Tilaa on vaikka kuinka. Älä turhaan huolehdi, mutta kiitos."
Hän sanoi: "Tuo ei käy.
Pane reppu omalle paikalleen tai joudun toimittamaan sen ruumaan."
Sanoin, ettei se mahdu ja olemme jo lähteneet.
Mitä pitäisi tehdä?
Hän sanoi: "En tiedä. Ei ole minun laukkuni eikä ongelmani."
Sanoin, että minulle ei puhuta noin.
Minä olen Americanin platinaplussaprojohtojäsen.
Lentomailini riittävät asialliseen keskusteluun,
jossa voimme todeta säännön olevan tyhmä.
Eihän se edes vaikuta mihinkään. Katso vaikka.
Annetaan asian olla ja jatketaan matkaa.
Hän sanoi laukun estävän poistumistani.
Sanoin: "Ai. Ihan tosi?"
Loukussa. Ekana ulkona.
Vakuutin kaiken olevan kunnossa.
"Ei ole, koska hätätilanteessa sinun on päästävä ulos nopeasti."
Kumpihan minun poistumistani estää enemmän -
minun laukkuni -
vai nämä Timon ja Bumba tässä vieressäni?
Mitä?
Lapsikin älähti.
Sinähän suututat tämän seksikkään lapsenkin.
Sitten…
Uskokaa pois, ongelmat alkoivat vasta tämän jälkeen.
Olin lentokoneessa ja vihainen.
Ja minulla oli Wi-Fi.
Kuin mikäkin idiootti ryntäsin Twitteriin heti kun mahdollista.
Tviittasin tuosta kokemuksestani.
Käytännössä sanoin vain sääntöä tyhmäksi,
jonka noudattaminen olisi vain hankaloittanut pikavisiittiäni,
vaikka reppuni ei haitannut ketään mitenkään.
Ei muuta.
Voi veljet.
En tiennyt, että Twitter koostuu -
pelkästään -
lentoemännistä.
Muita siellä ei ole.
Twitter-häiskät tuntevat kaikki säännöt ja puolustavat niitä henkeen ja vereen.
Oikeasti sadoittain minulle vieraita ihmisiä -
täytti aikajanani vihaisilla tviiteillä, joissa he raivosivat näkökulmalleni.
Tyhmä yleinen yhteisymmärrys tuntui olevan:
"Kuinka vaikeaa sääntöjen noudattaminen on?"
Asia on niin,
että ymmärrän kyllä säännöt.
Ymmärrän, että tietyt käytännöt ovat paikallaan turvallisuuden vuoksi.
Toisaalta, ajatelkaa nyt vähän, helvetti vie.
Esimerkiksi ymmärrän, että moottoriteiden nopeusrajoitus -
on yleensä 100 kilometriä tunnissa.
Ymmärrän hyvin, että se on määrätty -
nopeusehdotus -
sujuvan liikenteen aikaansaamiseksi. Tajuan sen.
Toisaalta, jos joku ihan tosissaan -
ajaa satasta moottoritiellä,
minä perkele tapan hänet.
Aja kovempaa, arkajalka!
Käytä vaistojasi, paina talla lautaan -
ja aja sataakahtakymppiä kuin aikuinen.
Sillä tavalla jono liikkuu, eikö?
Sääntöjen kanssa noudatetaan vaistoja, ja niin suhtauduin lentokoneessakin.
Minä tiedän sen laukkusäännön, mutta se ei vaikuta kenenkään elämään,
joten jos nyt vain relattais.
Ei!
Sen sijaan riitelin kahdeksan tuntia 700 vieraan ihmisen kanssa.
Tviittejä lensi edestakaisin.
Parasta siinä, kun riitelee netissä omasta kokemuksesta,
on että vastapuolet eivät olleet näkemässä tilannetta.
He tietävät, mitä heille on kerrottu ja mitä he olettavat.
Hyvin pian ihmiset alkavat oikeutuksekseen keksiä omia villejä tilanteitaan,
joilla ei ole mitään tekemistä minkään kanssa.
Minä en halunnut reppuani ruumaan.
Keskustelijat sanoivat, että kyse on muiden ihmisten turvallisuudesta.
"Mitä jos kone tekee pakkolaskun vuoreen ja evakuoinnin aikana…"
Sanopa tuo hitaasti mielessäsi.
Luuletko, että selviämme laskusta?
Vuoreen!
Kaikkeen on vastaus.
"Entä jos selviämme, eikä laukkusi ollut oikealla paikalla -
ja joutuu siksi käytävälle, jolloin joku kompastuu ja loukkaantuu?"
Jos joku -
ei osaa -
astua -
helvetti yli -
minun matalan -
JanSport reppuni -
oman henkensä pelastamiseksi,
se on luonnon valintaa sitten.
Hän joutaakin kuolla.
Hän ei ole tarpeeksi urheilullinen selviämään.
On käsittämätöntä, miten pitkälle ihmiset menevät -
väitelläkseen asioista, jotka eivät koske heitä.
Se on vaikuttavaa, koska laumamentaliteetti nousee valtaan.
Kun riittävän moni suuttuu internetissä,
jokainen haluaa antaa iskunsa.
Netti on täynnä ihmisiä, joiden täytyy projisoida negatiiviset tunteensa toisiin.
Sillä tavalla he rankaisevat.
Jos netissä joutuu pulaan, rangaistus on se,
että muut saavat sanoa ihan mitä tahansa.
Vaikka se olisi pahempaa kuin alkuperäinen asia.
Se on vaikuttavaa, eikä se lopulta hetkauta minua.
Minun tunteitani ei voi loukata,
koska olen jo pitkään ollut sisältä kuollut.
Minun koneeni rysähti alas aikaa sitten,
enkä henkisesti astunut repun yli.
Minulle saa puhua paskaa, mutta yksi asia kannattaa tietää.
Olen oppinut sen terapiassa tai jotain.
Asetun nimittäin herkästi puolustusasemiin.
Toimin nopeasti, jos koen tarvetta puolustaa itseäni,
kun joku käy minua vastaan.
Haen aina tappoiskua.
Minulle saa puhua paskaa netissä.
Minulle saa sanoa, mitä tahansa loukkaavaa,
mutta minä kyllä annan sanan säilän iskeä takaisin.
Haluan saada aikaan kyyneleitä ja aion voittaa.
Jos isken takaisin kovempaa,
ei kannata esittää uhria.
Se on minun pahin tapani internetissä.
Luultavasti paras esimerkki siitä -
tapahtui tämän Twitter-paskamyrskyn aikana.
Vaihdoin loukkauksia ihmisten kanssa.
Pidimme hauskaa ja tuhlasimme aikaa.
Yksi nainen meni liian pitkälle.
Hän ei vain voinut pitää turpaansa kiinni.
Hän tviittasi minulle ehkä 60 tai 70 kertaa.
Vastasin tai en ja vastasin usein.
En tietenkään kaikkeen.
Hän näki muiden iskevän, joten hän halusi leikkiin mukaan.
Hän sanoi koko ajan vain ilkeämpiä asioita -
eikä odottanut seurauksia, enkä minä välittänyt.
En ennen hänen viimeistä tviittiään.
Sen en voinut antaa olla. Hän sanoi:
"En tajua, miksi olet tuollainen uppiniskainen pikku itkupilli."
Olisiko pitänyt blokata hänet?
Tiedottajani mukaan olisi.
Olin kyllästynyt -
tappelemaan yksin 700 ihmistä vastaan.
Hän oli todella ilkeä.
Hän sen aloitti!
Ja profiilikuvan perusteella hän oli -
riskimmän puoleinen nainen.
Sanoin vain -
omaksi puolustuksekseni:
"Tuota,
jos itse et olisi vienyt tilaa kahden penkin verran,
olisin voinut asettaa reppuni turvallisesti toiselle tuolille."
Niin minä vain sanoin.
Tilastollisesti en ollut väärässä.
Kuten tiedämme, kaikki haluavat olla nykyään uhreja.
Miten tämä kaiken aloittanut henkilö reagoi?
"Miten hän kehtaa sanoa tuollaista? Hän haukkuu kehoani!"
"Canceloikaa Matt Rife!"
En ole mikään kuntosalin kausikortti, jonka voi perua.
Painu helvettiin fiidistäni!
Minä en aloittanut haukkumista.
Olen mukava ihminen, joka ei halua loukata ketään,
mutta tarvittaessa loukkaan.
Asia ei liittynyt häneen. Minähän valitin vain repustani -
ja nyt olin hänen kolmastoista syynsä.
Syidenkö laskeminen luonnistuu, mutta kaloreiden ei?
Haista sinä paska. Ei.
Ei. Minulta ei heru tänään sympatiaa.
Älkääkä alkako puolustella häntä.
"Enpä tiedä, Matt. Tuo oli aika henkilökohtaista.
Kannattaako oikeasti pilkata hänen painoaan?
Mitä jos hän kuulee, että pilkkaat häntä vieläkin -
ja hän tekee jotain rajua, kuten hirttää itsensä?
Miltä se sinusta tuntuisi?"
Miten hän niin ylös pääsee?
Olisin äimän käkenä,
jos niin vahvoja hinausköysiä tehdään.
Ihan totta.
Kuulkaa.
Paskat heistä.
Oma some on jokaisen omaa taidetta.
Siellä saa luoda ja jakaa, mitä itse haluaa.
Jos se on jollekulle ongelma,
antaa palaa lisää.
Kurkusta alas vain.
Aika moni ei pidä minusta tai huumoristani.
Silti julkaisen joka päivä, koska se tuntuu oikealta.
Se…
Sen lisäksi olen omasta mielestäni hauska.
Voin vain toivoa, että saan muut hymyilemään.
Sitä minä tästä haluan.
Mitä sitten, jos kukaan ei usko minuun?
Paskat heistä. Minuun ei uskottu 12 vuoteen.
Jos olisin antanut sen vaikuttaa siihen, miten suhtaudun ajatuksiini,
en tekisi Netflixille komediaspesiaalia lempikaupungissani.
Mitäpä minä tiedän? Minähän vain viihdytän.
Toivottavasti teillä oli hauskaa.
Kiitos vanhuksille. Teillä on kohta aamu.
Tiesitkö ennestään, kuka olin?
Tiesitkö?
Näytetäänkö TikTokia telkkarissa?
Mikä tuo on?
Mitä täällä on?
Mariherkkujako?
Tässä on 50 milligrammaa. Murhaaja!
Jos ekalla kerralla ottaa 50 milligrammaa, pronominitkin muuttuvat.
Kiitos, mustat ihmiset.
Muita ei taidakaan olla kuin te kaksi.
Luulin fanikuntaani laajemmaksi.
Ei se ollutkaan.
Ei osoitella heitä. Siitä tulee liikaa tammikuun 6. mieleen.
Teidän kaupunkinne tämä on.
Tekstitys: Kirsi Reima