Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tusen takk. Jøss!
Hva skjer, D.C.?
Herregud.
Takk.
Takk, sett dere, finn dere til rette, herregud.
Tusen takk.
Takk.
Tusen takk, dere.
Washington D.C.
Vi er på Netflix, folkens.
Nå gjør vi det.
Dette er så kult. Skulle ønske bestefar kunne se dette.
Han…
Jeg ville alltid ta ham med hit. Han visste at jeg elsket D.C.
Han elsket Maryland, det var hans favoritt blant delstatene,
og det er et greit svar
med mindre du har vært i Baltimore.
Hva faen skjer i Baltimore, kompis?
Delstaten Maryland kan ikke bestemme seg.
Bare velg…
Det er så vakkert og så bedrøvelig uten grunn.
Kan dere bestemme dere for noe?
Hele Maryland drar til stranda i kabrioleter,
så drar de til Baltimore og låser dørene.
Det er aldri noen mellomting. Jeg har bare vært i Baltimore én gang.
Jeg spiste lunsj, og hun som viser deg til bordet
hadde blåøye.
Ikke sånn: "Hva har skjedd?" Det var åpenbart hva som hadde skjedd.
Vi kom ikke over det. "Er dette bedriftens ansikt utad?
Er det sånn dere tar imot folk?"
Og kompisen min sa: "Jeg synes synd på henne.
De burde satt henne på kjøkkenet, der ingen må se ansiktet hennes."
Jeg sa: "Om hun kunne lage mat,
hadde hun ikke hatt det blåøyet."
Så…
Jeg sjekker bare litt for å se om dere er morsomme.
Ville bare se.
Hvis vi begynner med vold i hjemmet,
vil resten av showet bli…
Det burde gå greit etter det.
Selvsagt syntes jeg synd på henne.
Hun burde hatt beskyttelseskrystallene sine.
Karer, vi må sette ned foten.
Dette krystalltullet er helt ute av kontroll.
Damer, legg ned småsteinene, ok?
Vi er lei av å gå inn på soverommene deres,
og det ser ut som vi må slå dere i Mancala
før vi får ligge med dere.
Hva faen gjør all denne grusen inne, Thanos?
Det største problemet med krystalljenter er at det er hele personligheten deres,
og de bare må prate om det.
Gud forby at du tar det opp midt i samtalen.
Dette er favoritten min.
Dette er…
Dette er grønn peruansk jade,
og den gir meg liksom styrke
og beskyttelse
og…
Nei, det gjør den ikke.
Nei. Ok?
Det der er et glasskår fra en Heineken-flaske
som du kjøpte fra en hvit fyr med dreadlocks
som også har yogatimer med geiter til stede.
Ok?
Si hva det egentlig er, bare tull.
Den eneste det beskytter, er meg,
som slipper å date nok en jente som har en fitte med kombucha-smak.
Ok?
Ikke mer hippiedritt.
Dusj.
Gå tilbake til ekte deodorant, kanskje.
Ikke mer økologisk deodorant-dritt
som varer kortere enn smaken på frukttyggis. Ok? Nok.
Husker dere det søppelet?
Smaken varte i to tygg. Det er dere, to klapp,
så stinker dere igjen.
Jeg er så lei av det.
Denne hippie-greia vil bli min død, jeg lover.
Om én person til legger skylda for hvordan livet går, på Merkur,
dreper jeg vedkommende. Forstått?
La den jævla planeten være i fred.
Jeg er så lei av at dere damer sier deres dårlige beslutningsevner
skyldes planeter som ikke kjenner dere engang.
Få dette inn i hodet.
Astrologi er ikke en magisk ledesnor i livet
som bestemmer din fremtid basert på stjernene.
Nei, ikke noe sånt.
Fremtiden avhenger av tanker, meninger og handlinger.
Dere har full kontroll over fremtiden.
Den er ikke her oppe. Den er alltid her. Den er opp til dere.
Den har ikke noe med stjerner å gjøre.
At Jupiter har en ring, og du ikke har det, betyr ikke…
…at det er den du skal se til
for å få magiske råd.
Og slutt å forklare det så selvsikkert,
dere ser dumme ut hver gang.
Det er så frustre…
Drømmejenta vil se deg rett i øynene
og si noe dumt,
som: "Vet du hvordan universet fungerer?"
Nei, men fortell, professor.
"Når en planet ved navn Merkur roterer saktere rundt sola,
får vi retrograd 158 millioner kilometer unna, derfor er mitt liv kaos.
Det er overhodet ikke opp til meg.
Fordi
det står skrevet i stjernene, og vi er bokstavelig talt stjernestøv.
Skjønner du?"
Ja, du kommer til å dø alene.
For du kan ikke ta ansvar for dine egne handlinger.
Livet ditt er ikke kaos på grunn av en planet på himmelen.
Det skyldes at du ikke kan leve uten en vape i munnen.
Og du ligger bare med fyrer som må låne bilen din.
Ok?
Ja.
Derfor er livet ditt bare kaos.
Du tenker på Merkur mens han krasjer din Saturn.
Hvor dum føler du deg?
Feil planet, kjerring. Gjett igjen.
Det vil ta livet av meg. Jeg føler det er en yngre generasjonsgreie.
Krystallene og astrologi og alt det der.
Og det gir mening.
Jeg hater unge mennesker. Det gjør jeg.
Er du på min alder eller yngre, har du ikke noe å tilby meg.
Dere er så uhøflige!
Unge er så respektløse, selv når de ikke vil være det.
For fem måneder siden fikk jeg en tatovering av John Lennon på armen,
og det er åpenbart John Lennon.
Det er en bra tatovering.
Straks jeg la det ut på Instagram, sa alle: "Liker han Harry Potter?"
Jeg bare tenkte: "Faen ta disse ungene."
Det er så respektløst mot en av tidenes beste musikere.
Som om John Lennon fikk Avada Kedavra på ryggen,
og derfor er han ikke her? Nei.
Like briller, men han er gutten som ikke fikk leve.
Ja. Og om det gjør dere triste, er dere mitt publikum. Jeg liker dere.
Det knuser hjertet mitt. Det er bra.
Jeg hater unge folk. Og det er ingen mellomting.
Jeg hater unge folk, og fy faen, jeg elsker
gamle folk.
Herregud.
Det er en usunn besettelse.
Jeg ville knullet en bestemor på et blunk.
Jeg ville gjort det.
Jeg ville det.
Du kan.
Vet ikke om dere har gjort research. Du kan, det er ingen lov mot det.
Så mange du vil. Du må bare være forsiktig. Du kan ikke…
Du kan ikke kvele dem. Bare strupe oksygenet.
Skjønner dere?
Ikke i dag.
Det går bra.
Gå det av deg med gåstolen.
Drit i å være noens første. Har du vært noens siste? Råkult.
Herregud.
Det er min greie. Jeg er her ute og rydder opp.
De kaller meg "mannen med ståen". Jeg er her ute
og snapper opp sjeler, ikke sant?
Jeg er så glad i gamle mennesker.
Jo mer en gammel person er formet som en sukkerstang…
Kompis. Jeg elsker en jævel som bare…
Han kan ikke se opp engang.
Selv han vet ikke hvor langt han henger etter livet.
Skjønner dere?
Det er vekten av et godt liv som ødelegger ryggen hans.
Gamle folk må ha dårlig holdning.
Det viser at du har levd livet.
Ser du gamle med god holdning, har de ikke deltatt.
Jeg respekterer dere ikke. Beklager. Du store.
De må ha dårlig holdning.
Jo verre holdning gamle har, desto bedre er historiene.
Hvordan ble du sånn?
Det var det beste med å besøke oldemor
på hospicesenteret hun var på de siste årene
da jeg var tenåring. Hun var der de tar seg av deg den siste tiden,
og mamma slapp oss av i tre, fire timer av gangen,
som var bra. Jeg ville være med bestemor, men hun var også dement,
så etter 25 minutter, sa jeg: "Jeg henter litt mer vann",
og hun sa: "Det er mange svarte her nå."
Det er jo det.
Jeg kunne gå og gjøre hva jeg ville.
Ikke at jeg ikke var glad i bestemor og ville være der.
De med demens husker lite. Det er lite å snakke om.
Men tilfeldigvis var det sånn at Lenny i rommet ved siden av
husket alt.
Han var den kuleste personen jeg hadde møtt.
Han var 97 og hadde levd det kuleste livet jeg hadde hørt om.
Han fortalte historie etter historie i timevis,
og de var fengslende.
Han levde et rikt liv. Han kjempet i tre kriger.
Han besteg fem fjell.
Han…
Ja, han sa at han knullet Rosa Parks.
Foran i bussen. Jeg bare…
Jeg tror du har demens. Jeg tror ikke det skjedde sånn som du husker det.
Og er det ikke mer skjermet bak?
Der kunne man jo ha gjort en god jobb, men ok,
det er ulempen ved å være ung.
Du kan ikke faktasjekke historiene. Jeg var ikke der.
Jeg hater å være ung. Jeg vet nada. Jeg er 28.
Jeg vet ikke engang om Michael Jackson var svart.
Dere sier det. Jeg så det aldri.
Og på alle bilder jeg har sett, var han en asiatisk kvinne.
Jeg får aldri vite det.
Det frustrerer meg.
Jeg elsker gamle folk.
Skulle ønske publikum var 65 og oppover.
Herregud.
Det ville blitt en mye kortere karriere, men…
De tar hensyn til hvem de har sett.
Litt smigret, vet du.
Det jeg elsker med gamles historier, som da jeg hørte på Lenny i timevis,
er at jeg begynner å tenke på hvilke historier jeg vil ha
når jeg blir gammel.
Jeg håper jeg får et rikt liv med artige historier.
Jeg likte å høre om krigshistoriene, eventyrene og familiehistoriene hans.
Det likte jeg best, tanken på en familie. Jeg gleder meg til å få barn, men ikke nå.
Nei, ikke nå. Ting går veldig fint.
Jeg er også livredd for å få barn, for jeg har gjort narr av mange.
Og hvis du tror på karma…
…kommer ungen min til å få det jævlig tøft.
Ungen min vil få fem bein og en haifinne på ryggen.
Han vil bli et misfoster.
Men jeg er ikke moden nok til å ta samtalen
når han spør: "Hvorfor er jeg sånn som dette?"
Jeg sitter bare der.
"Fordi pappa er morsom.
Ikke sant?
Jeg har fått mange til å le.
Og det vil du også gjøre."
Av andre grunner, men du vet.
Hvis de betaler inngangen.
Jeg tror det handler om timing.
Jeg vil få barn på rett tidspunkt.
Jeg er 28, så realistisk sett har jeg all verdens tid.
Fordelen med å være mann er at vi ikke må stresse med en familie.
Vi kan få barn når vi vil,
noe som er urettferdig for kvinner, siden det er kvinner som må få babyen.
Det gir ikke mening at dere må konkurrere mot den biologiske klokka.
Det er for dumt.
For dere kvinner,
dere kan vente til dere er eldre, men da går jo oddsen
opp for at ungen blir…
…"først til lunsj", kan vi si.
Kan man si det penere?
Bare sukk og stønn,
men dere vet at 25 minutter før dere fikk ta lunsj,
måtte dere se de jævlene
skynde seg nedover gangen.
Dere bare…
"Pokker ta.
Naruto vil drikke all spagettien.
Flott."
Ikke noe galt med det.
Jeg synes det er kult å se hvordan Gud fungerer.
Bare se, Gud finner en måte å utjevne ting på.
Gud erstatter noe negativt med noe positivt.
Når du ser en som er født mindre heldig
på et område,
ikke uro deg, for Gud vil velsigne dem
med en egenskap, og kanskje til og med noen ferdigheter.
Det jevner det litt ut.
Jeg så det først hos nevøen min, Chase. Han er tenåring nå, men han er autist
som faen,
det er neppe den medisinske termen,
men han er det garantert.
Han har ikke språk.
Er du ikke moren hans, snakker han ikke med deg.
Ingen øyekontakt, anerkjenner deg ikke.
Ganske uhøflig, men det er
hans symptom.
Men hør her, han er velsignet
med å kunne male.
Som tenåring maler han bedre enn noen kunstlærer jeg har hatt.
Det er kult å se hvordan Gud alltid finner en måte
å jevne ting ut på.
Det er veldig imponerende.
Skulle ønske jeg visste det før. Jeg kunne tenkt annerledes i oppveksten.
Vi hadde en gutt, Alex, på videregående. Vi var like gamle. Vi startet samtidig.
Hadde gym sammen.
Han hadde spesielle behov, og han hadde en…
Han hadde litt av en kuk, kompis.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal si det. Den gutten var velsignet.
Folk syntes synd på ham.
Drit i det. Han har terrorisert oss i garderoben hele semesteret.
Vi krympet oss sammen mot skapene. "Fy faen, Alex!
Er det der det ekstra kromosomet havner?
Bra for deg."
Han er den snilleste jeg har møtt.
Jeg håper han skader noen nå. Virkelig.
Hun trenger hjelmen.
De vet ikke alltid hvor sterke de er.
Men han er snill. Han fortjener hver centimeter.
Vi pleide å si at han hadde dick-you-down-syndrom
Ja.
Respekt for Alex.
Stor respekt for Alex.
Ja.
Kort i hodet, men lang pikk.
Det er balanse. Det er det livet handler om.
Balanse.
Du kan ikke få alt.
Noen ganger er du bare morsom.
Det går bra.
Jeg banket ham i kanonball.
Av sjalusi. Jeg tenkte: "Du bruker den ikke engang."
Ja, men
Guds veier er uransakelige.
Vet dere noe gøy? Jeg har nevnt Gud åtte ganger
på to minutter.
Og jeg er ikke engang særlig religiøs.
Jeg håper det finnes en gud. Jeg ber om det.
Det ville gitt mening og besvart mange spørsmål.
Det kan være tøft.
Ting kan skje, og det setter troen på prøve.
Det er vanskelig å velge religion.
Jeg sier det er vanskelig, men bærer et kors rundt halsen.
Ja.
Men av samme grunn som du tar med kondom på første date.
Jeg håper jeg ikke må bruke det, men du vet.
Bare i tilfelle.
Om jeg dør, og Jesus sier: "Du kommer ikke inn."
"Hei, jeg har kjøpt smykket.
Slipp meg inn.
Jeg har betalt inngang. Hvor er faren din?"
Religion er vanskelig.
Men jeg har alltid respektert religion.
Jeg respekterer alles religion.
Det er viktig at folk har noe å tro på.
Eksen min var veldig standhaftig på det. Hun var superreligiøs.
En av de mest religiøse jeg har møtt,
noe som er morsomt, for hun kommer ikke til himmelen.
Ikke en jævla sjanse. Ikke engang som min gjest.
Hun må vente noen århundrer utenfor den porten.
Hun var så religiøs,
men ikke et godt menneske.
Kjenner dere sånne folk?
De er så religiøse at du sier: "Du overkompenserer litt."
Hvilken kristen leser Bibelen hver morgen
når du ba meg slikke rumpa di i går kveld?
Hvilken salme er det, Jesabel?
Og hvordan overtalte du meg? Det er spørsmålet.
Det er faen meg ekkelt.
Jeg spiser ikke løk engang.
Trodde aldri jeg skulle gjøre noe sånt. Vet ikke hva som skjedde.
Om det var Den hellige rumpeånden,
men de greiene der
fikk meg til å bedrive tungetale.
Det ble slutt likevel.
Har dere slikket noens rumpe og så slått opp?
For et bedritent siste måltid.
Det er bare…
Det er motbydelig.
Smaker som svik og småmynter.
Men
det er hennes religion.
Jeg stiller ikke spørsmål ved noens tro.
Jeg tror på ting.
Jeg har en tro. Kanskje ikke så dyp som religion,
men jeg tror på ting som påvirker livet mitt kraftig.
For eksempel, jeg sover dårlig.
Jeg har fryktelige søvnproblemer,
og det henger sammen med at noe jeg tror veldig på,
er spøkelser og monster.
Jeg er en 28 år gammel mann, og jeg er livredd mørket.
Du vet ikke hva som er der.
Det er spøkelser og monster,
og dere er dumme som ikke uroer dere for dem
hver eneste dag.
De er så ekte.
Jeg er en pyse. Virkelig.
Jeg må sove med TV-en på hver eneste natt,
for jeg har overbevist meg selv om at hvis TV-en er på,
vil spøkelsene tro jeg har besøk,
så jeg prater med det jeg ser på og overdriver skikkelig.
Det er utrolig hvor gøy vi har det her inne.
Jeg og tolv av de største svarte karene du har sett.
Vi koser oss med Mean Girls.
Du må ha noen regler. Vis spøkelsene at de ikke er trygge hos deg.
Du har stengt deg inne. De vet ikke. Tolv svarte karer frykter intet.
Bare folk kledd som spøkelser.
Ja.
Jeg sa at monster er ekte.
Jeg tuller ikke med spøkelser.
Du kan ikke konfrontere dem, for det ironiske med spøkelser
er at jo mer uskyldig og imøtekommende et spøkelse er, desto skumlere er det.
Et spøkelsesbarn. Kom deg bort.
Vet ikke om du er en demon eller en kidnappingssak, men ut med deg.
De er alltid de skumleste, de bare dukker opp i gangene.
Kom og lek med oss.
De er alltid britiske. Alle døde barn er britiske når de er spøkelser.
Døde britiske barn vil alltid leke.
Jeg vet ikke hva et amerikansk spøkelsesbarn ville sagt,
men det ville vært skummelt.
Tenk deg å legge deg klokka 03:00 og høre: "Jeg hater denne skolen."
Sjekker bare om dere er gøyale enda. Ville bare se.
Sjekker bare.
Seriøst.
Spøkelser er skremmende.
Det eneste som skremmer meg mer enn spøkelser, er monster,
og jeg er lei av at dere ikke tar dem på alvor.
For de er overalt.
Det er greia med dem. Ingen vet hvor de er.
Alle har ulike teorier om hvor de gjemmer seg.
Jeg har hørt rare steder. Jeg har hørt et lukket dusjforheng.
Jeg kjenner folk som må åpne dusjforhenget for å gå på do,
for å sjekke at ikke jævelen smører seg inn med 3-i-1.
Det har vært han som har etterlatt masse hår på dusjveggen i alle år.
Litt skeptisk til den der.
Noen steder gir mer mening enn andre. Skapet er vanlig. Det er standard.
Mange tror et monster skal komme ut om natten og spise dem.
Det er rimelig. Det er skremmende.
Et monster som kommer ut av skapet? Dobbelt skummelt.
Så ikke bare er det kanskje et monster på rommet,
men kanskje han er homofil?
Du sa han skulle smake på meg.
Du nevne ikke pikken min. Du utelot mange detaljer.
Nå har jeg et homofilt mørke på rommet mitt.
Jeg blir hjemsøkt av Lil Nas X.
Bare si fra.
Lurer på om hans neste sang er om meg.
Hvorfor valgte han skapet mitt?
Mindre skummelt, mer smigrende. Jeg kan like det.
Skapet gir mening.
Jeg tror det vanligste stedet,
der jeg aldri var redd for å ha et monster,
var under senga.
Det er et vanlig sted, spesielt når man er barn.
Man frykter at en monsterhånd skal ta tak i beinet ditt.
Har aldri skremt meg.
Sikkert fordi jeg begynte å onanere tidlig.
Så da jeg var elleve eller tolv, tenkte jeg: "Hei, om det kommer en hånd…
…hjelper han bare til." Ikke sant?
Jeg er monsteret nå.
Han er ikke bygget for det.
Jeg ga sengedemonen min full pakke.
Han er ikke laget for det. Han ville fått følelser,
blitt eiesyk og greier.
Banket på sengegavlen min klokka 03:00. "Er du våken?"
"Jeg skal på skolen i morgen. Slapp av.
Pokker heller.
Er du ikke mett?"
Jeg trodde ikke han fikk plass der.
Det er ikke plass til et monster og alle de håndklærne under senga.
Skjønner dere?
Og er det et, er han knasende sprø.
Han sniker seg ikke innpå noen. Han bråker for mye.
Du kan høre en sæddemon på mils avstand.
Virkelig.
De kan ikke snike seg.
Det er virkelig synd.
Men
apropos sæddemoner…
Det finnes et annet monster folk frykter som vi bør snakke om.
Klovner.
Mange kødder ikke med klovner.
Men dere har datet noen. Det er deres problem.
Likevel en respektabel frykt. Jeg skjønner det.
Jeg er ikke redd dem, men jeg forstår.
Jeg har fire søstre, og de er livredde for klovner.
Da jeg var rundt 13 år gammel,
så vi de originale It-filmene.
For de som ikke vet det, finnes en film som heter It.
Den er basert på en Stephen King-bok. Den er om en morder-demon-monster-klovn
som bor i kloakksystemet og kommer opp gjennom rørene
for å spise barn. Det er filmen, han er et monster,
og vi så denne filmen hos bestefar,
og det skremte søstrene mine sånn
at de ikke dusjet på tre uker.
Så redde var de for at han skulle komme opp
gjennom rørene og spise dem da de var små.
Men de visste ikke at da
hadde jeg runket i dusjen.
Så
han hadde spist barna mine.
Jeg tenkte vi hadde et godt forhold.
Du dreper ikke kua når du får melka gratis.
Det er dårlige forretninger for nybegynnere.
Han het Pennywise, og han spiste mengder.
Det kan jeg si med en gang. Den fyren spiste godt der nede.
Og alle flyter. På toppen av vannet.
Som oljesøl.
Du bør ikke runke i dusjen.
Det er da du får sukkerstang-formen, for du står bøyd i det varme vannet.
Du blir formet, som en tannskinne.
I tillegg kaster du bort tiden,
for om du ikke treffer direkte i sluket,
må du bruke tolv minutter på å samle vann og bare…
Du må treffe direkte, ellers er det ingen vits.
Jeg innser at jeg trenger flere mannlige fans. Det hadde hjulpet.
Hvis dere hadde vært 70 % menn i stedet for kvinner, ville vitsen blitt…
For gutta skjønner det, og jentene tenker: "Er det en manet?
Hva for noe?
Hvorfor skulle det sitte…" Konsistensen minner om en manet.
Det er ekkelt, uansett hva det er.
Gutter er så ekle.
Heldigvis er vi ubevisst morsomme.
Det får oss gjennom pubertetens forlegenhet,
for dere damer ville blitt gale om dere så for et bedritent kaos det er
å være en ung mann som skal lære å onanere skikkelig.
Fy fader.
Det er bare flaue feil etter flaue feil.
Men kvinner burde jo forstå vanskene,
for hvordan dere fatter den lille duppeditten deres selv,
kommer jeg aldri til å forstå.
Dere kastes ut i villmarken uten bruksanvisning.
Tvinges til å finne ut av det. Noe dere gjør!
Helt alene, og jeg er så stolt av dere.
Virkelig.
For…
For hvis ikke, ville vi aldri ha skjønt det.
Dere må guide oss hele veien som det er,
og det er utmattende i sin enkleste form.
Karer.
Hvor mange ganger har dere fingret ei jente så lenge
at dere våkner neste dag og bare…
Var jeg på bowling i går?
Klatret jeg innendørs i ni timer?
Jeg går rundt neste dag og peker som Spider-Man,
for jeg kan ikke rette ut senene lenger.
Jeg kan ikke gripe rundt noe neste dag.
Flott. Du kom, og jeg fikk cerebral parese.
Fantastisk. Ja.
Det gjør vondt. Damer er veldig sterke, bra jobbet.
Damer har det vanskeligere. Det er ingen diskusjon.
Jeg tror menn har det pinligere, for vi tar ikke imot råd fra noen.
Vi lærer via prøving og feiling, og man glemmer ikke feilene.
Alle menn her er tatt på fersken,
enten de vet det eller ei.
Dere er ikke så snikete som dere tror. Det er bra, finn ut av systemet deres.
Alle menn her inne vet hvordan, hvor og når han skal gjøre det.
De kan tilpasse seg tidssoner og solverv.
Det er en omstendelig prosess,
men vi må finne ut av det på den tøffe måten.
Takk Gud for at jeg aldri ble ferska. Vet ikke hvordan jeg skulle kommet meg,
men jeg husker første gang jeg ble tatt med porno.
og jeg var, herlighet,
jeg var tolv år gammel.
Til mitt forsvar så jeg ikke etter porno da jeg fant den.
Jeg så etter julegaver på mine foreldres soverom.
Det var desember. Etter skolen
hadde jeg alltid et par timer til mamma kom fra jobb.
De hadde handlet til jul, så jeg brøt meg inn på rommet deres.
Jeg snoket rundt. Jeg sjekket under senga først.
Sengemonsteret mitt var der. "Vil du ha ei ny dame?"
"Ikke nå, dette er et annet oppdrag."
Skapet.
Det er der du har varene, sant?
Jeg gikk selvsikkert til skapet.
Rev det opp.
Ingenting.
Jeg skulle gi opp og gå på rommet, og jeg hørte en stemme.
Enten fra hodet mitt eller under senga, men den sa:
"Sjekk øverste hylle."
Så jeg gjorde det.
Ved første øyekast var det en typisk hylle i et foreldreskap.
Brettede tepper foran, hettegensere på siden,
men jeg så et stykke blå papp
som stakk frem fra teppene,
så jeg tok ned teppene, og da så jeg
en gigantisk
Bud Light ølkasse.
En av de store kassene, de med 64 bokser Bud Light.
Har dere stefedre? Da vet dere.
Ja. "Dette er ikke min ekte familie"-ølkasse.
Men selv som tolvåring sa jeg:
"Øl skal ikke stå der.
Vedder på at det er gaver inni der."
Og gjett om det var.
Jeg tok ned den kassen,
det var den største kassen med porno som noen har sett.
Den var fylt med noe sånt som 40 VHS-kassetter
som stefaren min hadde samlet i løpet av "karrieren" sin.
Jeg så gjennom dem. De var merket med rare ting.
En av dem var "April 2003",
kjempeskummelt, for det er mammas navn.
Jeg tenkte: "Juni, juli og august bør være her. Dette bør være
en tidsangivelse, ikke evig terapi."
Turte ikke, valgte en uten navn,
la boksen og teppene tilbake og løp til rommet med den.
Jeg hadde en VHS-spiller, så jeg så den.
Ofte.
Første gang var for å kose meg.
Men etter det satt jeg og lærte.
For ikke mange kvinner vet hvor viktig porno er for at en ung mann skal lære.
Før vi ser porno, vet vi ingenting,
men vi later som,
så det var et bombenedslag av ny informasjon å ta til seg.
Det er forvirrende. Når du er så ung og uerfaren,
aner du ikke at porno
ikke er ekte sex.
På den alderen fatter du ikke at det er to ulike ting.
Etter den filmen,
trodde jeg man måtte ha sex med fem personer.
Jeg trodde sex betydde gruppesex. Jeg tenkte: "Jøss.
Jeg trenger flere og bedre venner.
Ikke Alex."
Det er mye positiv informasjon vi må ha, for vi er så dumme og selvsikre.
Har dere møtt en ungdomsskolegutt?
Vi sier: "Jeg knullet 100 jenter i friminuttet.
Du er jomfru."
Og så ser vi porno et år senere og tenker:
"Vel, faen!
Fitta er mye lenger ned enn jeg trodde."
Før vi ser porno, tror alle gutter at fitter er her.
Vi tror vi går med pikken først inn i navlen din, og det…
Det er det som er å gjøre sex. Skjønner dere?
Man håper hun har innovernavle.
Det er mye ny informasjon å fordøye. Jeg koset meg. Jeg var opprømt.
Gledet meg til å si det til kompisene. De ville synes jeg var tøff.
Men fordi jeg var så opphengt i det, gjorde jeg en stor nybegynnerfeil.
Jeg tenkte ikke engang på å legge den tilbake.
Jeg la boksen og teppene tilbake, men tenkte: "Han har mange.
Han merker ikke at en er borte, sant?"
Feil.
Samme kveld, i elleve-tiden.
Jeg fikk ikke ha den i 24 timer engang.
Jeg var på rommet og pakket sekken.
Ryggsekken var full, jeg krøp til sengs. Jeg var utslitt.
Fra alt jeg hadde lært.
Jeg koset meg under dyna,
det var behagelig,
og jeg hørte stefaren min komme hjem fra kveldsskiftet.
Lydene i huset var rutinepreget hver kveld.
Jeg kunne male et bilde av det han gjorde uten å se hva han gjorde.
Lydene var de samme hver kveld.
Du hørte ham gå gjennom garasjen, inn på kjøkkenet, åpne en øl,
gå gjennom stua og inn på soverommet,
så slo han på dusjen og tok av arbeidsklærne.
Som hver kveld.
Men denne kvelden,
åpnet han ølen,
gikk gjennom stua og inn på soverommet…
…men ingen dusj.
Tjue, tjuefem sekunder med stillhet.
Så hørte jeg
gjennom hele huset:…
…"Hva faen?"
Jeg lå på rommet og tenkte: "Det kan være alt mulig.
Håper mamma er utro der inne.
Håper han oppdaget fem andre i huset."
For det utropet ble fulgt av ytterligere to minutter
med bare stillhet.
Jeg var på rommet og tenkte: "Hva faen er det som foregår?"
For da hørte jeg skrittene igjen.
De kom nærmere
og ble tyngre.
Jeg svettet og hadde ereksjon, en skremmende kombinasjon.
Det var første gang jeg hadde håpet at skritt skulle være et spøkelse,
helst det av min ekte far, sånn at dette ikke kom til å skje.
Jeg visste jeg ville få bank.
Jeg var i trøbbel. Monsteret holdt hånda mi.
Jeg bare: "Ikke nå. Rolig.
Vi får se etterpå."
Skrittene stoppet ved døra mi.
Jeg tenkte: "Faen!"
Døra knirket da den gikk opp.
Og stefaren min lente seg inn,
og alt han sa, var:
"Jeg mangler noe.
Jeg vet at du vet
hva jeg vet,
og når jeg kommer hjem i morgen,
vil jeg ha den tilbake
og spolt tilbake."
Jeg bare: "Til starten eller til der du kom?
Vi må lage et tidssystem nå.
Dette er vår samling nå, ok?"
Han sa: "Vil du ha husarrest?"
"Om jeg må være på rommet med den filmen, gjerne." Ikke sant?
Gjerne hele sommeren.
Det var et vendepunkt i forholdet vårt.
Vi hatet hverandre og hadde ikke noe til felles,
men nå hadde vi endelig noe.
Nå hadde jeg et pressmiddel.
Ingen kunne tyste uten å miste alt. Det var fint.
Du kan legge hånd på meg eller pikken din. Ikke begge.
Avtale?
Sånn knyttet vi bånd. Det var fint.
Jøye meg.
Ja. Det var fint å knytte bånd sånn.
Så måtte internett komme og ødelegge alt.
Jeg liker porno på nettet, men du knytter ikke bånd med familien.
Jeg hater internett. Virkelig.
Jeg hater sosiale medier,
noe dere synes er rart, for dere er her på grunn av dem.
Morsom opplysning. Jeg hater sosiale medier.
Ville ikke drive med det. Utsatte det i årevis. Hater det.
Sosiale medier er grusomme, et negativt og giftig sted.
Fullt av fæle folk som sier fæle ting hele tiden.
Det er det verste stedet som ikke eksisterer.
Det er ille, det folk sier,
disse folkene, disse trollene.
En gjeng forbanna tapere
uten venner, uten liv
og uten profilbilder.
De sitter hjemme dagen lang og vil kansellere folk
eller komme med stygge kommentarer fordi livene deres suger sånn
at de ikke vil leve alene i elendighet.
De vil ødelegge for andre med stygge kommentarer
og uhøfligheter.
Jeg svarer hver gang. Hver gang, kompis.
Jeg kan ikke la være! Jeg forstår ikke en virkelighet
der folk kan snakke respektløst til deg
uten at det får fysiske konsekvenser.
Det driver meg til vanvidd.
Og jeg vet…
…som en "offentlig person", vet jeg
at jeg skal være den voksne og heve meg over det,
men stikk og drep deg, kompis.
Det gjelder alle drittslengere på internett.
Og jeg vet at det er stygt å si til noen, men jeg tenker at ingen bra folk
som bidrar positivt til samfunnet
gjør en innsats for å skrive en stygg kommentar
på noe du var modig nok til å skape og dele,
og vi trenger ikke sånne folk her. Beklager.
Det er utrolig hvor langt folk går for å snakke dritt på nettet.
Tidligere i år skulle vi fly fra Los Angeles til Vancouver i Canada
til en komifestival.
Det var ett show, én kveld. Det var en kjapp 36 timers-tur.
Ok? Dro til flyplassen.
Jeg hadde bare en ryggsekk med meg,
noe som burde vært ideelt, men det er ugunstig
på flyplassen,
for sikkerhetskontrollen vet ikke hvor sekker skal,
og det er nye regler hver dag,
og de behandler deg som en idiot, for du kan ikke reglene de har funnet på.
Denne gangen kom jeg gjennom kontrollen uten nevneverdige problemer.
De tok ikke ryggsekken til side.
Jeg gikk til gaten, mot flyet.
Jeg gledet meg til flyturen.
Den var ikke så lang, og jeg hadde vindussete.
Helt klart det beste setet på flyet.
Ja. Helt til flyturen nesten er over.
Dere vet når de kommer og sier at man skal lande?
Femtifem minutter før man lander.
Og de kommer og vekker deg når du sover mot vinduet
for å si noe så dumt som: "Du må åpne vindusskjermen
helt opp før vi lander."
Som om idioten sjekker blindsonen på 28F.
Jeg gledet meg til å få meg en liten blund på flyet.
Vi gikk om bord, det var et lite fly, dere har alle tatt sånne.
Bagasjehyllene er så små at all bagasje må sjekkes ved gaten.
Jeg hadde flaks som hadde sekken,
for selv om den hadde passet i hylla, men det gjorde den ikke,
vet alle at ryggsekken skal under setet foran.
Alle vet det. Jeg gjør det seks ganger i uka.
Jeg satte meg og la sekken under, og jeg hadde gjort en liten feil.
Jeg hadde pakket litt for mye i sekken.
Så 75 % av den var under setet foran meg.
Så jeg vurderte det, og jeg tenkte:
"Jeg får bedre plass, og det blir mer behagelig
om jeg tar sekken under beina sånn."
Så mye mer plass.
Jeg kunne sprelle litt.
Problem løst. Så jeg satt og slappet av og ventet på sidemannen, for vedkommende
har stor innvirkning på flygningen din.
Jeg ble rævkjørt umiddelbart.
Rett bak meg da vi skulle gå om bord,
var to av de verste passasjerene man kan sitte med.
Ved siden av meg, i midtsetet, var en tre år gammel gutt som…
Ja, straks han satte seg ned, startet treåringen…
Jeg tenkte: "Pokker.
Jeg skal knuse brystbeinet hans.
Ok?
Det er sikkert mykt enda."
Og jeg var forbanna.
Ikke på gråtingen. Gråter barnet ditt på et fly, går det bra.
Du kan ikke styre det, men du kan styre
kroppen til barnet ditt.
For resten av de 30 minuttene det tok å gå om bord,
tok ikke denne ungen hånda si
så langt unna fjeset mitt.
Bare…
Og jeg prøvde høflig å få ham bort.
Jeg sa: "Ok, men… Greit. Kanskje det holder. Kan noen stoppe ham?"
Jeg gjorde alt for å vise faren
at dette ikke var greit, men han fulgte ikke med.
Jeg var så nære på å lene meg inntil ham og si: "Hei.
Kan du få den sexy ungen din unna meg?"
Ja, det er ekkelt.
Men hva må jeg gjøre
for å få oppmerksomheten din så du forstår at det ikke er greit,
det som skjer her?
Faren kunne ikke vært mer inkompetent. Han satt ved midtgangen og så på iPaden,
og faren var,
med all mulig respekt, bare en opplysning, men han var minst 190 kilo.
Dette var en stor fyr.
Om jeg måtte tisse på turen, ville det blitt i setet, og det var greit.
Jeg prøvde å holde meg rolig.
Vi forlot gaten og nærmet oss rullebanen,
og flyvertinnen gikk frem og tilbake
og sjekket beltene, og hun stoppet hos meg.
Hun så sekken under beina mine og sa: "Nei.
Sir, du må legge sekken under setet foran deg."
Jeg sa: "Å.
Den passer ikke, men det går bra.
Se.
Jeg har masse plass. Veldig behagelig. Ikke tenk på det. Takk."
Og hun sa: "Det går ikke bra.
Legg sekken under setet,
ellers sjekker jeg den inn så du må hente den."
Jeg sa: "Den passer ikke,
og vi har allerede dratt.
Hva vil du gjøre?"
Hun sa: "Jeg vet ikke,
ikke min sekk, ikke mitt problem."
Jeg sa: "Ikke snakk til meg som om dette er Spirit Airlines, ok?
Jeg er en amerikaner,
et Platinum Rewards Executive Pro-medlem.
Ok?
Og jeg har nok poeng til at vi kan snakke som voksne
og være enige i at det er en dum regel.
Det betyr ingenting.
Se.
La oss glemme det og komme oss av sted."
Hun sa: "Det er ikke en dum regel, den er i veien om du må ut."
Jeg sa: "Å.
Virkelig?
Fanget. Førstemann ut herfra.
Jeg lover at det går bra."
"Det går ikke bra. I en nødssituasjon
må du komme deg av flyet fortest mulig."
Jeg sa: "Hei,
hva tror du er mest i veien for meg?
Sekken min
eller jævla Timon og Pumbaa
ved siden av meg?
Hva?"
Selv ungen sa… Og jeg tenkte:
"Du gjør den sexy ungen sur."
Så da,
tro det eller ei, da først begynte problemene.
Jeg var på flyet.
Jeg var forbanna,
og jeg hadde WiFi.
Så som en idiot,
da jeg fikk dekning, gikk jeg på Twitter og skrev hva jeg hadde opplevd.
Jeg skrev bare
at det var en idiotisk regel
å true med å sjekke inn sekken og lage en ubeleilig prosess
under den kjappe reisen min, når jeg ikke plaget noen eller noe.
Det var alt jeg skrev.
Og jøye meg.
Jeg visste ikke at de på Twitter,
alle sammen,
er flyverter og flyvertinner.
Hver eneste en.
Alle på Twitter kan alle flyregler,
og de følger dem noe så inn i helvete.
Hundrevis på hundrevis
på hundrevis
av fremmede fylte veggen min med sinte tweets,
rasende over mitt ståsted.
Og den dumme brede enigheten var:
"Hvor vanskelig er det å følge reglene?"
Her er greia.
Jeg forstår regler.
Jeg forstår at enkelte sikkerhetsforbehold tas
for å holde oss trygge. Jeg skjønner det.
Men hva med
å bruke det jævla huet, hva?
For eksempel skjønner jeg at fartsgrensen på motorveier,
den varierer fra by til by,
men gjennomsnittlig ligger den på 105 km/t.
Jeg forstår og respekterer at det er den valgte,
foreslåtte hastigheten
som innbyggerne bør følge for å holde god trafikkflyt.
Jeg forstår det.
Men seriøst,
om du virkelig
kjører 105 kilometer i timen
på motorveien,
så dreper jeg deg, for faen, skjønner du det?
Kjør fortere, pingle.
Bruk instinktene og si: "Vet du hva? Jeg kan tvinge kjerra opp
i 130, som en voksen,
så vi får litt flyt her."
Ikke sant? Bruk instinktene når du tolker regler.
Sånn tenkte jeg om flyet.
Jeg vet hva regelen er, alle vet det,
men den plager ingen,
så hva med å ta det med ro, for helvete?
Niks.
I stedet kranglet jeg med 700 fremmede i åtte timer.
Og vi gikk frem og tilbake, frem og tilbake.
Det beste med å krangle med folk på nettet
om noe du selv har opplevd,
er at de ikke var der og så det som skjedde, sant?
De vet bare det du har sagt og det de vil anta.
Så rett etter at krangelen har startet, kommer folk med sine egne scenarioer
som ikke har noe med saken å gjøre,
bare så de skal få rett.
Jeg ville bare ikke sjekke inn sekken,
og folk sa: "Det handler ikke om din sikkerhet,
men om sikkerheten til de rundt deg. Tenk om dere må krasjlande i et fjell,
og når dere skal evakuere…"
"Si det en gang til, men saktere. Kom igjen.
Tror du vi overlever styrten?
Inn i fjellet?"
De har alltid et argument. "Hva om dere overlever?
Og sekken din var ikke helt under setet,
så den ender opp i midtgangen, og noen snubler i den
og skader seg?"
Hvis du…
…ikke kan
tråkke
til helvete over
min 25 centimeter høye
JanSport ryggsekk
for å berge livet,
er det snakk om naturlig utvalg, kompis.
Da må du faen meg dø.
Ok?
Du er ikke atletisk nok til å overleve.
Jeg kunne ikke tro
hvor langt folk ville gå
for å krangle om noe som ikke angår dem på internett.
Det er imponerende, for det eskalerer veldig fort.
Plutselig blir det en gjengmentalitet, for på nettet,
når en stor nok gruppe folk
blir sur på deg,
vil alle knuse deg,
for det er masse folk som er negative mot seg selv
og må projisere det over på andre. Det er sjansen deres, straffen din.
Om du havner i trøbbel på nettet, er straffen at folk kan si
hva de vil til deg.
Hva de vil, selv om det er mye verre
enn det du sa som fikk deg i trøbbel.
Det er imponerende, og sånt plager meg aldri.
Hør her.
Dere klarer ikke å såre meg.
Jeg har vært død inni meg så lenge.
Flyet mitt krasjet for lenge siden,
og jeg gikk ikke over sekken, følelsesmessig. Dere skjønner.
Bare snakk dritt.
Det dere må vite om meg og hva jeg har lært
i terapi eller noe sånt, er at
jeg visstnok er en defensiv person.
Jeg føler fort at jeg må forsvare meg selv
om jeg føler meg angrepet.
Og jeg gir alt hver gang.
Så bare snakk dritt til meg på nettet,
si de slemme, sårende tingene du vil si
for å prøve å såre meg, men vit dette.
Jeg knuser deg verbalt.
Målet mitt er å få deg til å gråte.
Jeg vinner den kampen hver gang.
Så når jeg treffer deg hardere enn du traff meg,
ikke lat som om du er det jævla offeret, ok?
Det er det som irriterer meg mest på hele internett, og…
…det beste eksempelet på det, var nok i den Twitter-samtalen
om denne sekk-greia.
Jeg kranglet med folk, vi byttet på å angripe,
vi hadde det gøy og kastet bort tid. Jeg hadde det gøy.
Så gikk en dame over streken.
Hun ville faen ikke holde kjeft, mann.
Hun alene sendte 60 eller 70 tweets,
uansett om jeg svarte, og jeg svarte på mange.
Men ikke alle, så klart.
Hun var en som så alle andre få inn slag,
og hun ville være med på det, så hun begynte å si slemmere og slemmere
og slemmere ting og ventet ingen konsekvenser. Jeg brydde meg ikke.
Frem til hennes siste tweet.
Jeg kunne ikke la den passere.
Det siste hun skrev, var:
"Jeg skjønner ikke hvorfor du må være en ulydig skrikerunge, din lille tispe."
Skulle jeg blokkert henne?
Min PR-ansvarlige sier ja.
Men jeg var så lei
av å ha alle mot meg
én mot syv hundre.
Hun var veldig slem.
Hun begynte.
Og basert på profilbildet hennes,
var hun en…
…større dame.
Alt jeg sa…
…for å forsvare meg,
var: "Vel…
…om du ikke hadde tatt opp to seter…
…hadde jeg hatt plass til å lagre sekken min trygt
i et annet sete."
Det var alt jeg sa, og det
var statistisk sett ikke feil.
Men som vi alle vet,
vil alle være ofre nå, ikke sant?
Så hvordan
reagerte hun som startet dette?
"Hvordan kan han si noe sånt?
Han mobber kroppen min.
Kanseller Matt Rife."
"Jeg kan ikke kanselleres. Jeg er ikke treningsabonnementet ditt.
Kom deg bort fra veggen min da."
Jeg begynte ikke.
Jeg er grei. Jeg vil aldri såre noen,
men jeg gjør det.
Det handlet ikke om henne.
Jeg ville bare klage om sekken min.
Og nå er jeg denne hurpas 13. grunn.
Ok.
Drit i det. Du kan telle grunner, men ikke kalorier?
Stikk.
Niks.
Driver ikke med sympati i dag, D.C.
Og før noen her prøver å ta hennes side
og si: "Jeg vet nå ikke, Matt.
Det var veldig personlig.
Måtte du gjøre narr av vekta hennes for å forsvare deg selv?
Hva om hun hører at du enda gjør narr av vekta hennes,
og det påvirker henne så mye at hun gjør noe drastisk,
som å henge seg,
hva ville du ha følt da?"
Hvordan kom hun seg opp dit?
Ja.
Jeg hadde vært forundret
om de lagde så sterkt tau. Virkelig.
Det ville jeg, kompis.
Hør her.
Drit i de folka.
Dine sosiale medier er din kunst.
Du kan skape og dele
det du ønsker å dele.
Og hvis noen har et problem med det,
legg ut mer av det.
Stapp det ned i halsen på dem.
Vet dere hvor mange som ikke liker meg og humoren min?
Jeg legger noe ut hver dag, for det føles rett for meg.
Det er…
Det føles rett, og jeg gjør det jeg synes er gøy, og alt jeg håper på,
er at det får andre til å smile og gjør dem glade.
Det er alt jeg vil ha ut av alt dette.
Hvem bryr seg om ingen tror på deg?
Drit i de folkene. I tolv år var det ingen som trodde på meg.
Hadde jeg latt det påvirke min respekt for mine tanker og ideer,
hadde jeg ikke lagd en Netflix-spesial fra Constitution Hall i min favorittby
i hele landet.
Men hva vet jeg? Jeg lener meg bare på publikum.
Jeg håper dere har koset dere.
Gamle folk, takk for at dere kom. Dere må opp snart.
Visste du hvem jeg var da du kom?
Gjorde du?
Viser de TikTok på Hallmark?
Du kødder.
Hva er det?
Hva er oppi her? Vi har…
Er det spiselig hasj? Femti milligram, din morder.
Ta 50 milligram på dine første spiselige,
og du endrer pronomen.
Du vil…
Takk, svarte.
Jeg tror dere er de eneste. Faen. To.
Trodde jeg hadde en mer blandet tilhengerskare.
Ikke det.
Ok. La oss ikke peke dem ut.
Det føles veldig som 6. januar. La oss roe oss ned.
Jeg vet det, det er deres by. Jeg vet det.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten