Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MATT RIFE: SELECȚIE NATURALĂ
Vă mulțumesc din suflet!
Washington!
Care-i treaba?
Dumnezeule!
Vă mulțumesc!
Luați loc, faceți-vă comozi!
Doamne! Vă mulțumesc mult!
Vă mulțumesc!
Mulțumesc mult! Washington!
Filmăm pentru Netflix!
O facem!
Ce tare, frate! Mi-aș dori…
Mi-aș dori să mă vadă bunicul, el…
Voiam să-l aduc în vizită, știa cât iubesc Washingtonul.
El iubea Marylandul, era statul lui preferat.
E normal să-ți placă dacă n-ai călcat în Baltimore, fiindcă…
Ce dracu' se întâmplă în Baltimore?
Frate, statul Maryland nu se mai hotărăște odată!
Să aleagă odată…
E frumos, dar destrăbălat. Nu înțeleg de ce!
Hotărâți-vă odată, fraților!
Mergeți la plajă cu decapotabila,
dar vă încuiați în case în Baltimore.
Nu există cale de mijloc.
Am fost o dată în Baltimore.
Am luat prânzul acolo, iar plasatoarea avea un ochi vânăt.
Era tot negru! Și nu m-am mirat, era clar ce pățise.
Ne uitam unul la altul: „Asta e imaginea companiei?
Pe ea o puneți să întâmpine oamenii?”
Iar tovarășul meu zice: „Mi-e milă de ea.
Ar trebui s-o bage în bucătărie,
ca să nu-i vadă nimeni fața.”
Iar eu: „Dacă știa să gătească,
nu-și mai lua bătaie, deci…”
Testam și eu apele, să văd dacă țineți la glumă.
Eram curios!
Am vrut să verific.
Dacă începem cu violență domestică, restul spectacolului…
o să meargă ca uns.
Normal că mi-a fost milă de ea!
Trebuia să poarte cristale pentru protecție.
Băieți, să punem piciorul în prag!
A înnebunit lumea cu cristalele astea.
Doamnelor, lăsați naibii pietricelele!
Ne-am săturat să intrăm în dormitoarele voastre
și să pară că trebuie să vă batem la Nouă Pietre
înainte să v-o tragem.
Ce dracu' caută pietrișul ăsta în casă, Thanos?
Vă jur, fetele obsedate de cristale numai la asta se gândesc
și numai despre asta vorbesc!
Doamne ferește să deschizi subiectul!
„Ăsta e preferatul meu.
Ăsta e…
E o bucată de jad peruvian verde
și îmi oferă putere,
protecție și…”
Ba-ți dă o laie!
Nu face nimic.
E un ciob dintr-o sticlă de Heineken, pe care…
Pe care ai cumpărat-o de la un alb cu dreduri…
care are și un curs de yoga cu capre, da?
Spune ce e de fapt: un rahat!
Numai pe mine mă protejează
să ies cu altă gagică cu păsărica îmbibată în kombucha.
Bine?
Gata cu prostiile hipiote!
Faceți duș!
Și folosiți deodorant adevărat!
Lăsați deodorantele organice care rezistă mai puțin decât lamele de gumă!
Bine? Gata!
Mai știți mizeriile alea?
Rezistau o secundă.
Te plimbai, mestecai de două ori
și îți puțea iar gura.
M-am săturat, frate!
Mă bagă-n pământ hipiotele astea, jur!
Dacă vă mai aud plângându-vă că e Mercur retrograd…
vă omor cu mâna mea, ați înțeles?
Lăsați naibii planeta aia în pace!
M-am săturat să dați vina pentru deciziile voastre proaste
pe planete care nici nu vă cunosc!
Băgați odată la cap!
Astrologia nu e un ghid magic
care vă scrie viitorul în stele.
Nu, nici vorbă! Tu îți decizi viitorul prin gânduri, opinii și acțiuni.
Deții controlul absolut asupra viitorului tău.
Nu e scris în stele! E în tine, tu decizi.
N-are treabă cu stelele!
Dacă Jupiter are un inel și tu nu, asta nu înseamnă…
Nu înseamnă că trebuie să-ți ghidezi viața după planete.
Și nu mai explicați așa de încrezătoare, că sunteți ridicole!
Ce frustrant!
Fata visurilor tale te privește în ochi și debitează tâmpenii.
„Știi măcar cum funcționează universul?”
Nu, dar spune-mi, doamnă profesor!
„Când Mercur își încetinește rotația și intră în mișcare retrogradă,
viața mea o ia razna!
Știi ce zic?
Nu depinde de mine! Adică…
Totul e scris în stele, suntem toți praf de stele.
Știi ce zic?”
Da, o să mori singură.
Nu-ți asumi responsabilitatea pentru faptele tale.
Viața ta n-o ia razna din cauza unei planete de pe cer.
Ci fiindcă nu poți trăi fără țigară electronică
și ți-o tragi doar cu tipi care vor să-ți împrumute mașina, da?
Da.
De-asta o ia viața ta razna.
Tu îți faci griji pentru Mercur și el îți bulește Saturnul. Ce proastă!
Ai greșit planeta, mai încearcă!
Mă omoară cu zile!
Dar e o chestie tipică puștilor, nu?
Cristalele, astrologia și toate cele.
Ceea ce are logică.
Urăsc puștii, frate! Pe bune!
Dacă ești de vârsta mea sau mai mic, n-ai ce să-mi oferi, frate.
Ești atât de nepoliticos!
Tinerii sunt lipsiți de respect chiar și fără voia lor.
Acum cinci luni, mi-am făcut un tatuaj cu John Lennon pe braț.
E clar că e John Lennon, e un tatuaj frumos.
L-am urcat pe Insta și au sărit toți:
„E fan Harry Potter?”
Lua-i-ar dracu' pe copiii ăștia!
Jignesc unul dintre cei mai buni cântăreți din istorie!
De parcă John Lennon a fost blestemat să moară. Nu!
Și el purta ochelari, dar n-a avut noroc.
Știu. V-ați întristat? Sunteți de-ai mei.
Bun! Am prins drag de voi.
Și mie îmi frânge inima. E bine!
Urăsc tinerii! Nu există cale de mijloc.
Urăsc tinerii și iubesc la nebunie…
bătrânii!
Doamne! E o obsesie nesănătoasă.
Zău! Frate, acum aș fute o bunicuță.
Vorbesc serios.
Pe bune!
Aveți voie.
Nu știu dacă v-ați informat, dar nu e interzis prin lege.
Futeți câte vreți!
Dar trebuie să fiți blânzi.
Nu le sugrumi, ci le strângi tubul de oxigen.
Nu azi!
Ești bine, n-ai nimic!
Plimbă cadrul!
E plăcut să fii primul, dar ultimul?
Ăla e motiv de laudă!
Dumnezeule! Asta e…
Ăla e apogeul, frățică! O scot cu picioarele înainte.
Sunt Futăciosul cu Coasa.
M-am pogorât pe pământ ca să smulg suflete.
Mamă, ador bătrânii!
Cu cât un bătrân e mai încovoiat…
Frate, iubesc babalâcii care…
nici nu pot să se uite-n sus.
Nici el nu știe câtă viață mai are.
Greutatea unei vieți bune îi fute spatele.
Bătrânul trebuie să fie gârbovit, așa știu că și-a trăit viața din plin.
Bătrânii care stau drept au avut viață ușoară.
Nu-i respect, îmi pare rău!
Frate, trebuie să fie cocârjat!
Cu cât e mai cocârjat, cu atât are povești mai bune.
„Cum ai ajuns așa?”
Asta adoram când îmi vizitam străbunica
la azilul în care și-a trăit ultimii ani când eram adolescent.
Acolo au grijă de tine cât mai ai de trăit.
Mama ne lăsa acolo câte trei sau patru ore.
Era grozav! Voiam să petrec timp cu ea, dar avea și demență.
După vreo 25 de minute, ziceam: „Buni, merg să mai aduc apă”.
Ea: „E plin de negri acum!”, iar eu…
S-au înmulțit, asta e sigur.
Mă scuzam și plecam în treaba mea.
Îmi iubeam bunica și voiam să stau cu ea,
dar oamenii cu demență nu-și amintesc multe.
Întâmplarea făcea că Lenny, din camera alăturată,
își amintea totul!
Era cel mai tare om pe care-l cunoscusem.
Avea 97 de ani și avusese cea mai mișto viață.
Îmi înșira povești ore la rând
și erau captivante!
A dus o viață plină, a luptat în trei războaie.
A escaladat cinci munți și…
Da, mi-a zis c-a futut-o pe Rosa Parks.
Știu. În fața autobuzului! Iar eu…
Și tu ai demență! Nu cred…
Nu cred că s-a întâmplat așa.
Nu era mai intim în spatele autobuzului?
Puteai să-ți faci de cap acolo, dar…
Asta e problema când ești tânăr.
Nu pot verifica povestea, n-am fost acolo.
Urăsc să fiu tânăr! Nu știu nimic.
Am 28 de ani și nu știu dacă Michael Jackson a fost negru.
Voi tot spuneți, dar eu n-am văzut!
Parcă e asiatică în toate pozele, deci…
E un mister.
Mă frustrează maxim. Iubesc bătrânii!
Aș vrea ca tot publicul să aibă peste 65 de ani. Doamne!
Aș avea o carieră mult mai scurtă, dar…
Și m-ar compara cu alți comedianți. Ce măgulitor!
Îmi plac poveștile bătrânilor, ca cele ale lui Lenny,
fiindcă mă inspiră să mă gândesc la poveștile pe care le voi depăna eu.
Sper să am o viață plină și povești amuzante.
Îmi plăcea să aud poveștile lui despre război, aventuri și familie.
Abia aștept să am și eu familia mea!
Vreau să am copii, dar nu acum.
Nu acum, când îmi merge de minune.
Mi-e și frică să fac copii fiindcă am râs de mulți oameni.
Dacă crezi în karmă…
Copilul meu o s-o încurce!
O să aibă cinci picioare și o aripă de rechin pe spate.
O să fie o monstruozitate!
Nu sunt destul de matur ca să-i explic
atunci când o să mă întrebe: „De ce sunt așa?”
Iar eu…
„Fiindcă tati e amuzant.
Știi? Am făcut mulți oameni să râdă.
Și tu o să-i amuzi!”
Din motive diferite, dar…
Dacă plătesc biletul…
La mine e vorba de sincronizare.
Nu mă grăbesc să fac copii.
Am 28 de ani, deci am tot timpul din lume.
Ăsta e avantajul de a fi bărbat, nu suntem presați de timp.
Facem copii când vrem.
Dar nu e corect față de femei,
fiindcă ele trebuie să poarte copilul în pântec.
N-are logică să fiți voi cele presate de ceasul biologic,
e cam aiurea.
Femeile nu pot să aștepte.
Dacă îl faceți mai târziu, nu crește riscul ca odrasla să fie…
primul servit la prânz, să zicem.
Cum s-o spun mai frumos?
Mârâiți cât vreți,
dar, cu 25 de minute înainte să mergeți voi la prânz,
îi vedeați pe ăștia gonind prin hol.
Și vă ofticați.
Fir-ar mama mă-sii!
Naruto o să bea toate spaghetele. Grozav!
Nu că e ceva rău în asta.
Cred că e mișto să vezi cum lucrează Dumnezeu.
Dumnezeu găsește mereu o cale de a egaliza totul,
înlocuiește mereu ceva negativ cu ceva pozitiv.
Când vedeți pe cineva care se naște mai bătut de soartă,
nu vă faceți griji! Dumnezeu îl binecuvântează cu o însușire,
o calitate sau chiar o abilitate,
ca să echilibreze puțin jocul.
Am observat la nepotul meu, Chase. Acum e adolescent, dar e autist…
ca naiba.
N-o fi ăsta termenul medical, dar…
sigur are autism.
Nu vorbește cu noi, asta e problema.
Vorbește doar cu mama lui.
Nu te privește, nici nu te observă.
E cam nepoliticos, dar…
așa se manifestă autismul.
Dar fiți atenți! Binecuvântarea lui e că știe să picteze.
E adolescent, dar pictează mai frumos decât profesorii.
Mi se pare frumos că Dumnezeu găsește mereu o cale
de a împăca lucrurile.
Mi se pare impresionant.
Păcat că n-am știut mai devreme! Mi-ar fi schimbat perspectiva.
Era unul, Alex, în liceul nostru.
Eram de-o seamă, am fost colegi și am făcut sportul împreună.
Era un copil cu nevoi speciale, dar avea…
Avea ditamai pula!
Nu știu cum altfel să vă spun. Puștiul era binecuvântat!
Lumea îi plângea de milă.
Futu-i! Ne-a terorizat în vestiar tot semestrul.
Ne lipeam toți de dulapuri: „Mamă, Alex!”
Acolo ajunge cromozomul în plus?
Bravo ție, frate!”
E cel mai drăguț om din lume.
Sper că rupe fâșu' uneia chiar acum.
Ea are nevoie de cască!
Ei nu-și cunosc mereu puterea.
Dar el e băiat bun și merită toți centrimetrii…
Da. Spuneam că are sindromul penisului.
Da…
Toată admirația pentru Alex!
Da…
Autobuz scurt, dar scula lungă!
Echilibru! Ăsta e secretul vieții până la urmă.
Nu poți să ai totul.
Uneori, ești doar amuzant.
Nu-i nimic.
Tot l-am distrus la dodgeball.
Din invidie. „Nici măcar n-o folosești!”
Da, dar…
Misterioase sunt căile Domnului.
Ce haios! L-am tot pomenit pe Dumnezeu în ultimele două minute,
dar nici măcar nu sunt un om religios.
Sper că există un dumnezeu. Mă rog să existe.
Ar avea logică, așa s-ar explica multe.
E dificil uneori.
Unele întâmplări te fac să te îndoiești de credință.
E greu să alegi o religie.
Cred că e greu să alegi o religie, dar tot port un lanț cu cruce.
Da.
Din același motiv aduci un prezervativ la prima întâlnire.
Sper să nu-mi trebuiască, dar…
mai bine să fie!
În caz că mor și Isus zice: „Nu intri aici!”
„Nu, frate, am cumpărat brățara!
Lasă-mă să intru!
Mi-am plătit intrarea. Unde e tac-tu?”
Da, religia e complicată.
Dar am respectat mereu toate religiile, le port o mare stimă.
E important ca oamenii să creadă în ceva.
Fosta voia să-mi bage religia pe gât, era foarte religioasă.
Ea e printre cei mai religioși oameni, ceea ce mă amuză teribil,
fiindcă n-o să ajungă în rai.
Nicio șansă, frate! Nici măcar ca partenera mea.
O să aștepte secole bune la porțile raiului.
Era foarte religioasă, dar…
nu era un om bun.
Îi știți pe oamenii ăia?
Sunt așa de religioși, că te bagă la idei.
Ce creștină citește Biblia dimineața,
dar vrea să-i lingi curu' în seara dinainte?
Ce psalm e ăsta, stricato?
Cum m-a convins s-o fac? Asta e marea întrebare.
E dezgustător, frate!
Eu nu mănânc nici ceapă. Nu credeam c-o să fac așa ceva!
Nu știu, m-o fi posedat Duhul Sfânt al curului,
dar chestia aia…
m-a făcut să vorbesc în limbi.
Și tot ne-am despărțit!
M-a alungat după ce i-am mâncat curu'.
E cea mai proastă Cină cea de Taină!
E dezgustător!
Are gust de trădare și bănuți.
Dar…
asta e religia ei.
Nu discreditez convingerile nimănui. Și eu cred în lucruri!
Am și eu convingeri. Nu sunt profunde ca religia,
dar cred în lucruri care îmi afectează enorm viața.
De exemplu, dorm groaznic.
Am mari probleme cu somnul,
iar asta, fiindcă eu cred orbește
în fantome și monștri.
Sunt bărbat în toată firea și mi-e frică de întuneric.
Nu știți ce e acolo!
Vă zic eu: fantome și monștri.
Iar voi vă faceți de râs fiindcă nu vă bagă-n sperieți!
Sunt reali!
Iar eu sunt un fătălău.
Dorm cu televizorul aprins în fiecare noapte.
Mă mint singur că, dacă e pornit televizorul,
fantomele o să creadă că am oaspeți.
Mă bag și eu în discuțiile personajelor și îmi exagerez stările.
E incredibil cât de bine ne distrăm aici!
Doar eu și 12 negri umflați de plesnesc mușchii pe ei!
Ne uităm la Fete Rele.
Trebuie să stabilești niște reguli,
fantomele nu-s în siguranță în casa ta!
Tremuri, dar ele nu știu.
Negrii nu se tem de nimic!
Doar cei costumați în fantome.
Da!
Toți monștrii sunt reali.
Eu nu mă joc cu fantomele.
Nu le poți cere socoteală!
Ironic la fantome e
că te bagă în sperieți dacă sunt inocente și prietenoase.
Fantoma unui copil. Șterge-o de lângă mine!
Nu știu dacă ești drac sau copil dispărut, dar valea din casa mea!
Cei mai înfricoșători sunt cei care îți apar în hol.
„Vino să te joci cu noi!”
Sunt britanici.
Toate fantomele copiilor morți sunt britanice.
Copiii britanici morți vor joacă.
Ce ar zice fantoma unui copil american?
Mi-ar băga frica-n oase!
Te bagi în pat la trei dimineața și auzi:
„Urăsc școala asta!”
Voiam să văd dacă mai țineți la glumă, eram curios.
Doar verificam.
Frate, fantomele sunt înfricoșătoare!
Numai monștrii mă sperie mai tare decât fantomele
și m-am săturat să nu-i luați în serios.
Fiindcă sunt peste tot!
Asta e problema.
Nimeni nu știe unde sunt, dar toți își dau cu părerea.
Am auzit că-s în locuri ciudate, după perdeaua de la duș.
Știu oameni care nu se cacă dacă nu trag întâi perdeaua,
să se asigure că gagiul nu se săpunește pe ascuns.
Au impresia că el a umplut cu păr pereții de la duș în toți acești ani.
Mă cam îndoiesc.
Unele locuri au mai multă logică.
Dulapul e mare, e un loc tipic.
Mulți se tem că un monstru iese noaptea din dulap și-i mănâncă.
Îi cred pe cuvânt, e înfricoșător!
Cum să iasă un monstru din dulap? Leșini de frică!
Nu doar că e un monstru în camera mea,
dar poate că e și gay?
Ai zis că mă mănâncă.
Dacă mi-o suge? Ai omis multe detalii!
Acum, îmi bântuie un monstru gay prin dormitor.
Mă bântuie Lil Nas X?
Trebuie să știu!
Poate următoarea piesă e despre mine.
De ce a ales dulapul meu?
Nu mă mai sperie, ci mă flatează. Îmi place!
Dulapul are logică.
Dar locul tipic, de care nu mi-a fost teamă
că s-ar ascunde un monstru acolo,
e sub pat.
Știu că te bagă-n sperieți, mai ales când ești copil.
Ți-e teamă că un monstru scoate mâna și te apucă de picior.
Eu n-am frica asta.
Fiindcă am început să mă masturbez devreme.
Pe la 11 sau 12 ani, eram la genul…
„Dacă ajungi cu mâna aici…”
Îmi dă și mie o mână de ajutor!
Eu sunt monstrul acum!
Știți ce zic? Nu-i construit pentru asta.
Mi-aș țintui de podea monstrul de sub pat!
N-ar rezista multe partide.
I s-ar pune pata pe mine, ar deveni posesiv.
Mi-ar bate noaptea în capul patului: „Ești treaz?”
„Am ore mâine-dimineață, potolește-te! Fir-ar să fie!
Nu te-ai săturat?”
Nu credeam că încape acolo.
Nu e loc pentru un monstru și atâtea prosoape sub patul meu.
Știți ce zic?
Și dacă există unul, crănțănește!
Nu…
N-are cum să se furișeze, ar face zgomot!
Auzi demonul slobozului venind de la o poștă, zău așa!
N-are cum să se strecoare.
Mare păcat!
Totuși…
lăsând deoparte demonii slobozului…
Mai există niște monștri de care oamenii se tem.
Clovni!
Da, mulți nu se pun cu clovnii.
Chiar dacă ați ieșit cu câțiva. E vina voastră! Dar…
E o frică mare, înțeleg.
Nu mi-e frică de clovni, dar înțeleg.
Am patru surori și sunt îngrozite de clovni.
Când aveam eu 13 ani,
ne-am uitat toți la seria originală It.
Pentru cei care nu știu, există un film pe nume It.
E bazat pe o carte de Stephen King și e despre un clovn-demon-monstru ucigaș
care trăiește în canalizare, iese prin scurgeri și devorează copii,
el e monstrul din film.
Am văzut filmul acasă la bunicul
și surorile mele s-au speriat așa de tare,
încât n-au mai făcut duș trei săptămâni.
Așa de speriate erau că monstrul avea să le mănânce la duș,
dar ele nu știau că, la vremea aceea…
eu mi-o frecam la duș, deci…
mie îmi mânca deja copiii.
Se crease deja o relație bună și o legătură.
Doar nu omori vaca! Primești lapte pe gratis.
Ne-ar fi distrus toată afacerea.
Îl cheamă Pennywise, dar mănâncă o tonă.
Vă zic sincer! Flăcăul…
Flăcăul se ospătează acolo, jos!
Și plutesc pe apă. Nu, băieți?
Ca petrolul.
Nu v-o mai frecați la duș!
Așa vă cocârjați de tineri, că stați aplecați sub apa fierbinte.
Vă modelează ca pe un muștiuc.
Și vă pierdeți vremea!
Dacă ratați scurgerea și se lipește de cadă,
vă petreceți următoarele 12 minute adunând apă și…
Nu faceți nimic dacă nu nimeriți scurgerea.
Îmi trebuie mai mulți fani, asta m-ar ajuta mult.
Dacă erau mai mulți bărbați decât femei, gluma stârnea isterie.
Fiindcă băieții înțeleg, dar fetele: „E o meduză?”
Ce?
De ce s-ar lipi…
Are cam aceeași consistență ca o meduză.
Oricum, e dezgustătoare!
Ce scârboși sunt bărbații!
Din fericire, suntem amuzanți.
Asta ne ajută să depășim rușinea pubertății.
Voi, doamnelor, ați înnebuni
dacă ați vedea ce penibil e
să fii un tânăr care încearcă să se masturbeze ca un expert.
Frate!
Facem greșeli de tot râsul.
Dar bănuiesc că femeile ne înțeleg cel mai bine,
fiindcă și voi vă căutați lindicul de zor.
N-o să înțeleg niciodată!
Sunteți aruncate-n sălbăticie fără manual de utilizare
și reușiți să vă dați seama singure!
Singure-singurele! Sunt tare mândru de voi!
Serios!
Fiindcă…
Dacă nu vi-l găseați voi, noi nu reușeam în veci.
Deja trebuie să ne explicați totul ca la proști.
Ne sleiește de puteri și nu facem mai nimic!
Băieți…
de câte ori ați masturbat cu degetul o fată atât de mult,
încât v-ați trezit a doua zi…
Am fost la bowling aseară?
M-am cățărat pe pereți nouă ore?
Mă plimb a doua zi cu degetele ca Omul Păianjen,
fiindcă nu pot…
Nu-mi mai pot îndrepta tendoanele.
Nu mai pot să apuc nimic a doua zi.
Tare! Tu ai avut orgasm și eu am paralizat.
Minunat! Da…
Doare, frate!
Sunteți puternice, bravo!
Femeile au viață mai grea, nu contest.
Iar bărbații se fac de rușine fiindcă nu acceptă sfaturi.
Învățăm din propriile greșeli, pe care nu le uităm niciodată.
Toți bărbații din sală au fost prinși.
Chiar dacă voi nu știți.
Nu sunteți chiar așa de vicleni.
E bine, trebuie să-ți găsești sistemul!
Acum, la vârsta adultă, toți știți cum, unde și când s-o facă,
vă adaptați după fusul orar și solstiții.
E o procedură complicată, dar trebuie să ne dăm seama singuri.
Slavă Domnului că n-am fost prins în „flagrant”!
Nu știu cum mi-aș fi revenit,
dar țin minte când am fost prins cu pornografie.
Aveam… Doamne!
Aveam 12 ani.
Da… În apărarea mea, nici nu căutam pornografie!
Căutam cadouri de Crăciun în dormitorul părinților.
Era decembrie.
Mama ajungea acasă la câteva ore după mine.
Făcuseră cumpărături de Crăciun, așa că am intrat în camera lor.
Am cotrobăit.
M-am uitat sub pat și monstrul meu era acolo.
„Îți cauți altă târfă?” Iar eu…
„Nu acum! Am altă misiune.”
În dulap!
Acolo ții „marfa”, nu?
M-am dus încrezător la dulap și am izbit ușile de perete.
Nimic!
Când să renunț și să mă întorc în camera mea, am auzit o voce.
Nu știu dacă din capul meu sau de sub pat, dar a zis:
„Verifică raftul de sus!”
Și asta am făcut.
La prima vedere, era un raft tipic părinților.
Pături împăturite în față și hanorace în lateral,
dar mi-a atras atenția o bucată de carton albastru
din spatele păturilor,
așa că le-am dat jos și am descoperit
o uriașă…
cutie de bere Bud Light.
O cutie din aia uriașă, de 64 de cutii de bere.
Aveți tați vitregi? Știți?
Da, să-și înece amarul că nu e familia lor.
Dar știam, deși aveam 12 ani:
„N-are ce căuta berea acolo!
Sigur sunt cadouri.”
Și, mamă, câte erau!
Am dat-o jos din dulap. Era ditamai cutia cu materiale porno!
Era o cutie plină cu vreo 40 de casete video,
pe care tatăl meu vitreg le adunase de-a lungul „carierei” sale, iar eu…
Mă uitam la ele, aveau etichete ciudate.
Pe una scria „April 2003”.
A fost înfricoșător! Așa o cheamă pe mama.
Știu! Mi-am zis: „Sper să fie și iunie, iulie și august!
Sper ca aia să fie luna! Altfel, ajung la nebuni.”
N-am riscat! Am înșfăcat una de sus,
am așezat totul la loc și am fugit în camera mea.
Aveam un aparat în cameră și am urmărit-o.
Mult.
Cu prima doar m-am răsfățat.
Dar, după prima vizionare, m-am apucat să iau notițe.
Femeile nu știu cât de importantă e pornografia în procesul de învățare.
Înainte să vedem pornografie, noi nu știm nimic,
dar ne prefacem că știm.
E o explozie de informații pe care încercăm s-o absorbim.
E foarte derutant. Când ești mic și fără experiență,
habar n-ai că pornografia nu e sex adevărat.
La vârsta aia, nu pricepi că sunt două lucruri diferite.
După ce am văzut un film, am crezut că sexul se face doar în grup.
Că se fac numai orgii. I-auzi!
„Îmi trebuie prieteni mai buni.
Nu Alex.”
Avem nevoie de informații pozitive
fiindcă suntem proști și încrezători la vârsta aia.
Știți cum fac băieții de gimnaziu?
„Am futut o sută de fete în pauză, frate!
Tu ești virgin!”
Un an mai târziu, vedem filme porno
și: „Futu-i!
Păsărica e mult mai jos decât credeam.”
Înainte să vedem filme porno, băieții cred că păsărica e aici.
Credem că ne vârâm puța în buricul vostru și…
asta înseamnă să faci sex.
Speri să-i intre în buric.
Sunt multe informații de asimilat.
Mă bucur, sunt entuziasmat.
Abia aștept să mă laud la școală, o să fiu cel mai tare.
Dar, fiindcă eram așa de captivat, am făcut o greșeală de începător.
Nici nu m-am gândit s-o pun la loc.
Am pus cutia și păturile la loc, m-am gândit că are destule.
N-o să vadă că lipsește una, corect?
Greșit.
În aceeași seară, pe la ora 23:00.
Aveam caseta de nici 24 de ore.
Eram în camera mea, tocmai îmi făcusem ghiozdanul
și m-am băgat în pat, eram frânt!
De la toate notițele.
Mă cuibărisem în așternuturi și mă afundasem sub păturică,
dar mi-am auzit tatăl venind acasă din schimbul doi.
Toate zgomotele erau tipice în fiecare seară,
îmi dădeam seama ce făcea fără să-l văd.
Avea aceeași rutină.
Intra din garaj în bucătărie, își deschidea o bere
și mergea în dormitor,
unde dădea drumul la duș și se schimba, așa făcea în fiecare seară.
Dar, în seara asta, l-am auzit deschizând berea
și intrând în dormitor prin sufragerie.
Fără duș!
Au fost câteva secunde de liniște.
Apoi, a răsunat prin toată casa…
„Ce naiba?”
Iar eu, în camera mea: „Ar putea fi orice.”
Sper c-a prins-o pe mama cu altul.
Sper c-a găsit o orgie în casa lui.
Fiindcă acea exclamație a fost urmată de încă două minute
de tăcere mormântală.
Eu mă frământam în camera mea: „Ce naiba se întâmplă?”
Și apoi, am auzit iar pași.
Se apropiau și erau tot mai grei.
Eu transpiram și o aveam sculată. Înfiorătoare combinație!
A fost prima oară când am sperat că se auzeau pașii unei fantome.
Preferabil fantoma tatălui meu adevărat, ca să n-o iau pe coajă.
Știam c-o să mă bată! Dădusem de belea.
Monstrul meu mă ținea de mână. „Nu acum, calmează-te!
Poate după. Vedem apoi!”
Pașii s-au oprit la ușa dormitorului meu.
Iar eu: „Futu-i!”
Ușa se deschide scârțâind.
Iar tatăl meu vitreg se apleacă
și îmi spune doar…
„Mi-a dispărut ceva.
Știu că știi…
ce știu eu.
Mâine, când mă întorc de la muncă,
o vreau înapoi.
Și să fie derulată!”
Iar eu: „De la început sau de unde ai terminat tu?
Trebuie să ne inventăm un sistem temporal.
E colecția noastră acum, bine?”
„Vrei să fii pedepsit?”
„Mă ții în camera mea cu filmul ăsta? Încuie-mă!
Toată vara, mă descurc!”
A fost un moment de cotitură pentru noi. Ne uram, nu aveam nimic în comun.
Dar, în sfârșit, aveam ceva!
Știți? În sfârșit, aveam un avantaj.
Nu puteam să ne turnăm fără să pierdem totul. A fost frumos!
Dai în mine sau la manivelă.
Nu poți să ai totul, da?
S-a făcut?
Așa ne-am conectat. A fost frumos!
Frate…
Da.
Pățania asta ne-a apropiat.
Dar internetul a stricat totul apoi.
Pornografia online te îndepărtează de familie.
Urăsc internetul, zău!
Nu suport rețelele de socializare!
E o nebunie să auziți asta fiindcă de-aia sunteți aici.
E interesant să știți asta. Urăsc rețelele, n-am vrut conturi!
Am amânat ani, nu le suport!
Rețelele sunt groaznice! E un loc negativ și toxic.
E plin de oameni groaznici care spun lucruri oribile.
E cel mai rău loc în care să nu exiști.
E groaznic ce spun oamenii ăștia!
Trolii ăștia.
Niște ratați
fără prieteni, fără viață
și fără poză de profil.
Stau acasă toată ziua și hărțuiesc oamenii sau scriu comentarii urâte.
Viața lor e de tot râsul, dar nu vor să se tăvălească singuri prin noroi
și-i trag și pe alții în jos lăsându-le comentarii urâte și jignindu-i.
Eu răspund de fiecare dată, frate.
Nu mă pot abține!
Nu pot să concep o realitate
în care oamenii să dea cu tine de pământ
fără să suporte consecințe fizice.
Asta mă scoate din minți!
Și știu…
Știu că, fiind „persoană publică”,
trebuie să fiu înțelept și diplomat,
dar împușcă-te, frate!
E valabil pentru oricine mănâncă rahat pe net.
Știu că e dur să-i spui asta cuiva,
dar, din punctul meu de vedere, un om bun,
care își aduce contribuția în societate
nu se dă peste cap să lase un comentariu negativ
la ceva ce tu ai creat și ai împărtășit lumii.
N-avem nevoie de asemenea oameni.
Scuze!
E incredibil câte mizerii scriu oamenii pe net!
La începutul anului, zburam din Los Angeles în Vancouver, Canada
la un festival de comedie, pentru o reprezentație.
Era o deplasare scurtă, de 36 de ore.
Am plecat spre aeroport cu rucsacul în spate.
Ați crede că e ideal, dar devine un inconvenient la aeroport,
fiindcă securitatea nu știe unde e locul rucsacului,
schimbă regulile în fiecare zi
și te tratează ca pe un idiot fiindcă nu știai regulile lor inventate.
De data asta, am trecut ușor de securitate,
nu mi-au cotrobăit prin rucsac.
Mă îndreptam spre poartă, spre avion.
Chiar eram încântat de zbor.
Nu era lung și știam că am loc la geam,
care e, fără îndoială, cel mai bun loc din avion.
Da…
Până la sfârșitul zborului.
Știți că vin să ne spună că urmează să aterizăm?
Cu 55 de minute înainte să aterizeze.
Și te trezesc din puiul de somn de la fereastră
doar ca să-ți zică tâmpenii:
„Vă rog să ridicați jaluzeaua pentru aterizare!”
De parcă pilotul verifică punctul mort fix pe locul meu!
Abia așteptam să trag un pui de somn în avion.
Ne îmbarcam în avion. Era unul mic, le știți pe alea.
Spațiile de depozitare sunt mici, n-ai voie cu bagaje.
Am avut noroc cu rucsacul.
Chiar dacă ar fi încăput deasupra, deși era prea mic spațiul,
toți știm că rucsacul se așază la picioare.
Toți! Eu zbor de șase ori pe săptămână.
M-am așezat pe scaun și am așezat rucsacul,
dar făcusem o mică greșeală, înghesuisem prea multe în el.
Încăpea doar 75% sub scaunul din fața mea.
L-am măsurat din priviri și mi-am zis:
O să am mai mult loc dacă îmi așez rucsacul sub picioare.
Am mai mult spațiu și pot să-mi mișc picioarele.
Problemă rezolvată! Mă relaxam și așteptam să văd cine stă lângă.
Cel de alături îți influențează enorm calitatea zborului!
Am încurcat-o imediat!
Imediat după mine sosesc doi dintre cei mai răi pasageri.
Lângă mine, pe scaunul din mijloc, e un băiețel de trei ani care…
Da. Cum se așază, începe circul.
Mi-am zis: „Frate!
Îi fut una de-i înfund sternul!
Pun pariu că e încă moale.”
Și…
Eram iritat. Nu din cauza plânsului.
Nu mă supără dacă plânge, nu puteți controla asta.
Dar puteți controla mișcările copilului dv.
Tot restul procesului de îmbarcare,
copilul stătea cu mâna
aproape lipită de fața mea, făcea…
Încercam să-l îndepărtez politicos, dar el…
„Bine, fie! Probabil…
Probabil că ajunge. Îl cumințește cineva?”
Încercam să-i dau de înțeles tatălui că mă deranjează copilul,
dar el nu mă băga în seamă.
Mai aveam puțin și țipam la tac-su: „Bă!
Vrei să-ți iei copilul sexy de lângă mine?”
Da! Știu că e scârbos.
Dar ce trebuie să fac
ca să-ți atrag atenția și să înțelegi că s-a întrecut limita?
Ce se întâmplă aici?
Tatăl era absolut incompetent.
Stătea la margine și se uita pe iPad.
Tatăl avea…
Nu-l jignesc, ăsta e adevărul.
Tatăl avea vreo 190 kg.
Era o matahală!
Dacă voiam să mă piș, o făceam pe scaun.
Acceptasem situația, nu eram supărat.
Încercam să-mi păstrez calmul.
Avionul pleca, ne îndreptam spre pistă
și însoțitoarea de zbor mergea pe culoar, se asigura că toți au centura.
Și s-a oprit lângă mine!
Mi-a văzut rucsacul sub picioare și a zis…
„Domnule, vă rog să vă așezați rucsacul sub scaunul din față.”
Iar eu…
„Nu încape, dar nu-i nimic.
Uitați!
Am destul loc, stau comod. Nu vă faceți griji, mulțumesc!”
Iar ea: „Nu e în regulă.
Așezați-vă rucsacul sub scaunul din față! Altfel, vi-l trimit la cală.”
I-am zis: „Nu încape și…
am plecat deja.
Cum vreți să procedăm?”
Iar ea: „Nu știu.
Nu e rucsacul meu, nu e problema mea.”
I-am zis: „Nu-mi vorbi ca la Spirit Airlines, da?
Sunt american
și am card de membru Platinum Rewards Executive Pro, da?
Am călătorit destul cât să vorbim ca adulții
și să fim de acord că știm că e o regulă stupidă.
Nu afectează nimic.
Uite!
S-o lăsăm baltă și să zburăm!”
Iar ea: „Nu e o regulă stupidă. Îți împiedică ieșirea.”
Iar eu…
„Pe bune?
Captiv… Primul jos din mizeria asta.
Îți promit că e în regulă!”
Iar ea: „Ba nu! Dacă apare o urgență,
trebuie să poți coborî cât mai repede!”
Iar eu: „Auzi?
Ce crezi că mă împiedică mai mult să cobor?
Rucsacul meu
sau nenorociții de Timon și Pumbaa
de lângă mine?”
Până și copilul era…
Iar eu…
„Îl enervezi pe bebelușul ăsta sexy!”
Deci acum…
Deși pare incredibil, abia acum începe necazul.
Sunt în avion,
sunt supărat
și am Wi-Fi.
Ca un idiot,
cum prind semnal, intru pe Twitter și povestesc ce am pățit.
Practic, am scris doar
că mi se părea o regulă ridicolă
ca ea să mă amenințe și să-mi sporească disconfortul
în scurta mea călătorie
când nu afecta pe nimeni și nimic.
Atât am scris!
Și, frate…
Nu știam că Twitterul
e plin…
de însoțitori de zbor.
Toți sunt acolo!
Tot Twitterul știe toate regulile de zbor și le aplică cu scrupulozitate, pare-se.
Frate, sute și sute de străini
mi-au umplut cronologia cu tweeturi furioase,
burzuluiți de atitudinea mea.
Iar părerea generală tâmpită era:
„Cât de greu poate fi să respecți regulile?”
Fiți atenți!
Înțeleg regulile.
Înțeleg de ce sunt luate anumite măsuri de siguranță, evident.
Dar…
folosiți-vă creierul, da?
De exemplu, înțeleg că limita de viteză pe autostradă,
deși diferă între orașe,
e, în medie, de aproximativ 100 km pe oră.
Înțeleg perfect și respect această viteză recomandată
și sugerată…
pentru ca noi, cetățenii, să menținem fluxul rutier.
Înțeleg!
De asemenea,
dacă tu chiar
conduci cu 100 km pe oră
pe autostradă…
te omor, înțelegi ?
Bagă viteză, fătălăule!
Folosește-ți instinctele: „Știi ce? Pot s-o calc
până la 120 km pe oră, ca un adult,
și să mențin ritmul.”
Nu? Îți folosești instinctul ca să ocolești regulile.
Așa am privit situația cu avionul.
Știu care e regula proastă, toată lumea o știe.
Dar nu afectează pe nimeni,
așa că ce-ar fi să ne relaxăm naibii?
Nu!
În schimb, mă cert opt ore cu șapte sute de străini.
Și ne aruncam întruna comentarii!
Cel mai tare când te cerți cu oamenii pe net
pe seama experiențelor tale e
că ei nu au asistat la niciun detaliu al relatării tale, nu?
Știu doar ce le-ai spus și ce vor ei să presupună.
Imediat ce începeți să vă certați,
oamenii încep să inventeze scenarii fantasmagorice,
care n-au nicio legătură cu discuția,
doar ca să pară justificate.
N-am vrut să-mi las rucsacul la cală și oamenii au început:
„Nu e vorba despre siguranța ta, ci a celor din jur.
Dacă se aterizează de urgență pe un munte și, în timpul evacuării…”
„Repetă! Mai lent, pentru tine. Hai!
Crezi că am supraviețui prăbușirii?
Pe munte?”
Au argumente pentru orice. „Dar dacă supraviețuim?
Și, fiindcă rucsacul nu era sub scaun,
ajunge pe culoar și cineva se împiedică de el la evacuare
și se rănește.”
Dacă tu…
nu poți…
să calci…
naibii peste…
rucsacul meu…
de 25 cm înălțime…
ca să-ți salvezi propria viață…
Selecție naturală, frate!
Trebuie să mori.
Bine?
Nu ești destul de agil ca să rămâi în viață.
Frate, nu-mi venea să cred
ce inepții debitează oamenii
ca să se certe despre chestii care n-au nicio treabă cu ei.
E impresionant, fiindcă degenerează foarte repede,
devine o mentalitate de turmă.
Pe internet,
după ce un grup măricel de oameni se supără pe tine,
toți vor să te chelfănească.
Internetul geme de oameni plini de amărăciune,
pe care o aruncă asupra altora.
Asta e șansa lor și pedeapsa ta.
Dacă dai de belea pe internet,
pedeapsa ta e că oamenii îți spun
orice li se năzare.
Orice! Chiar dacă e mult mai rău decât ce te-a băgat pe tine în bucluc.
E impresionant!
Dar pe mine nu mă deranjează.
Uitați…
N-o să mă răniți niciodată, bine?
Sunt mort pe dinăuntru de atâta timp…
Avionul meu s-a prăbușit acum mult timp
și, emoțional vorbind, n-am călcat peste rucsac.
Spuneți ce mizerii vreți,
dar trebuie să știți despre mine ceva ce am învățat prin terapie,
și anume că sunt o persoană foarte defensivă, se pare.
Simt instinctiv nevoia de a mă apăra
atunci când mă simt amenințat
și sar la gâtul adversarului.
Poți să-mi spui câte rahaturi vrei pe net,
să-mi arunci jigniri și răutăți
ca să-mi rănești sentimentele, dar să știi…
c-o să te distrug verbal, frate!
Scopul meu e să te fac să plângi.
Câștig bătălia de fiecare dată.
Când te lovesc mai tare decât m-ai lovit tu prima dată,
nu te preface că tu ești victima, bine?
Asta mă irită cel mai tare pe net.
Probabil că…
cel mai bun exemplu a fost în această interacțiune pe Twitter,
când m-au atacat toți.
Mă certam cu lumea și ne dădeam la gioale,
ne distram irosind vremea.
Mă amuzam copios!
Dar o femeie a mers prea departe.
Nu mai tăcea naibii odată, frate!
Numai ea mi-a scris vreo 60 sau 70 de comentarii.
Indiferent dacă îi răspundeam, dar i-am răspuns.
Nu la toate, evident!
Era genul de om care a mirosit sânge și și-a înfipt și ea colții.
Era tot mai răutăcioasă fără să-i fie teamă de consecințe,
iar mie nu mi-a păsat.
Până la ultimul ei tweet.
N-am putut să las de la mine.
A încheiat spunând:
„Nu înțeleg
de ce trebuie să fii un plângăcios răzvrătit.”
Trebuia s-o blochez?
Așa zice agentul meu.
Dar mă săturasem până peste cap
să fiu călcat în picioare
de șapte sute de utilizatori.
Femeia era foarte răutăcioasă.
Ea a început!
Și, după poza ei de profil,
era o…
femeie mai durdulie.
Am zis doar…
în apărarea mea…
următoarele: „Ei bine…
Dacă nu ocupai tu două locuri…
aveam loc să-mi așez și eu rucsacul pe un alt scaun.”
Doar atât am zis!
Ceea ce, statistic, nu e greșit.
Dar, după cum știm,
toți vor să fie victime acum, nu?
Cum a reacționat ea,
persoana care a început scandalul?
„Cum a putut să spună așa ceva?
Râde de mine că-s grasă!
«Anulați-l» pe Matt Rife!”
„Nu poți să mă anulezi! Nu-s abonamentul tău la sală.
Dispari naibii din feedul meu!
Nu eu m-am luat de tine!
Sunt un om bun, nu vreau să rănesc pe nimeni.
Dar o s-o fac!
N-avea nicio legătură cu ea!
Voiam doar să mă plâng de rucsacul meu!
Și ea se aruncă pe geam din cauza mea? Bine…
Nu. La dracu'! Mai bine numără-ți caloriile.
Dispari în pula mea de-aici!
Nu!
Nu.
Nu compătimesc pe nimeni, Washington. Nu!
Nici să nu vă gândiți să-i luați partea!
„Nu știu, Matt…
E foarte personal.
Chiar merită să râzi de greutatea ei ca să scapi basma curată?
Dacă află că încă râzi de greutatea ei
și o afectează atât de tare, încât ia o decizie radicală?
Dacă se spânzură?
Tu cum te-ai simți?”
Cum a urcat acolo?
Da.
Mă îndoiesc profund…
că există cabluri de remorcare atât de rezistente, zău!
Tare m-aș mira!
Fiți atenți!
Să-i ia dracu' pe ăștia!
Profilul tău e arta ta.
Poți să creezi și să distribui orice ai chef.
Iar dacă are cineva o problemă cu asta…
nu vă lăsați!
Băgați-le arta voastră pe gât!
Știți câți nu mă suportă și nu-mi suferă comedia?
Dar public clipuri în fiecare zi fiindcă așa am eu chef.
Așa…
Așa simt eu, fac ce mi se pare mie amuzant
și sper doar să fac alți oameni să zâmbească și să fie fericiți.
Asta e tot ce-mi doresc.
Cui îi pasă dacă nimeni nu crede în tine?
Dă-i naibii! Timp de 12 ani,
nimeni n-a crezut în mine.
Dacă lăsam asta să-mi influențeze gândurile și ideile,
nu mai filmam pentru Netflix în orașul meu preferat din țară.
Dar ce știu eu? Fac doar improvizație, nu?
Sper că toată lumea s-a distrat.
Bătrâni, mersi! Știu că vă treziți în curând.
Știați cine sunt când ați venit aici?
Da?
Au TikTok pe Hallmark?
Nu cred!
Ce e asta?
Ce e aici? Avem…
gustări cu iarbă?
Cincizeci de miligrame? Ucigașule!
Dacă iei din prima gustări așa de tari, îți schimbi pronumele, serios!
Le mulțumesc celor de culoare!
Cred că sunteți doar voi.
Doi! Puteam să jur că am o comunitate de fani mai diversă!
M-am înșelat.
Să nu-i arătăm cu degetul!
Nu suntem la protest aici. Haideți să ne calmăm!
Știu, e orașul vostru! Știu.
Subtitrarea: Elena Băncilă