Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tack så mycket. Wow!
Vad händer, DC?
Herregud.
Tack, sätt er ner, slappna av. Gud.
Tack så mycket.
Washington DC. Vi snackar Netflix, baby.
Det händer på riktigt.
Det här är så coolt. Jag önskar…
Jag önskar att min morfar fick se det här, han…
Jag ville alltid ta med honom hit. Han visste att jag älskade DC.
Han älskade Maryland, det var hans favoritstat.
Det är okej att känna så
om man inte varit i Baltimore.
För vad fan är det som pågår i Baltimore?
Maryland som delstat kan inte bestämma sig.
Välj…
Det är så vackert och skabbigt på samma gång.
Kan ni inte bara bestämma er?
Hela Maryland kör till stranden med sina öppna bilar
och sen i Baltimore låser man sina dörrar.
Det finns inget mellanting.
Jag har varit i Baltimore en gång, jag åt lunch där och vår servitris
hade en blåtira.
En ordentlig blåtira. Inget frågetecken. Det var uppenbart vad som hade hänt.
Vi var chockade. Var hon företagets ansikte utåt?
Var det hon som skulle välkomna folk?
Min vän som var med sa: "Stackars henne, hon borde få stå i köket där ingen…
behöver få se hennes ansikte."
Jag sa: "Om hon kunde laga mat
skulle hon nog inte ha den där blåtiran."
Så…
Jag testar er lite, ser om ni verkar sköna eller inte.
Bara känner av läget.
Om vi inleder med våld i hemmet så borde resten av showen…
gå smidigt.
Klart att jag tyckte synd om henne.
Hon borde haft sina skyddskristaller.
Killar, vi måste sätta ner foten.
Den här kristallskiten har gått för långt.
Tjejer, lägg ner de jävla stenarna, okej?
Vi är trötta på att gå in i era sovrum
och tro att vi måste vinna över er i Kalaha
innan vi får ligga med er.
Vad fan gör allt grus härinne, Thanos?
Det största problemet med kristalltjejer är att det är hela deras personlighet
och att de inte slutar prata om det.
Eller för det på tal mitt i en konversation.
Det här är min favorit.
Det här är en grön jade från Peru
och den ger mig typ styrka
och beskydd och…
Nej, det gör den inte.
Det är inte så, okej?
Det där är en glasbit från en trasig Heineken-flaska
som du köpte från en vit kille med dreadlocks
som även leder getyogaklasser.
Säg vad det är på riktigt. Skitsnack.
Det enda som den beskyddar är mig,
från att dejta en till tjej vars fitta smakar kombucha.
Ingen mer hippieskit.
Duscha.
Använd riktig deo igen, kanske?
Ingen mer ekologisk deodorantskit som inte varar längre än ett frukttuggummi.
Minns ni den där skiten?
Det räckte två tuggor.
Man går där, två tuggor,
och de är skitäckliga igen.
Jag är så trött på det.
Den här hippieskiten är bara för mycket.
Om jag hör en person till skylla sin misär på Merkurius,
tar jag personligen livet av dig, okej?
Lämna den jävla planeten ifred.
Jag är så trött på att ni tjejer skyller er oförmåga att ta beslut
på planeter som inte ens känner er.
Fatta det här.
Astrologi är inte en magisk guidebok som kan se din framtid i stjärnorna.
Inte alls.
Din framtid beror på dina tankar, åsikter och handlingar.
Du har full kontroll över hur din framtid blir.
Det ligger inte däruppe. Utan härinne. Det är upp till dig.
Det har inget med stjärnorna att göra.
Bara för att Jupiter har en ring och inte du…
…betyder det inte att du ska be den om alla dessa magiska råd.
Sluta att förklara det så självsäkert, du verkar lika korkad varje gång.
Det är frustrerande. Ens drömtjej kollar en i ögonen och säger nåt dumt som:
"Vet du ens hur universum funkar?"
Nej, men berätta, professorn.
"När planeten Merkurius rör såg långsammare kring solen,
Hundrafemtio miljoner kilometer härifrån, orsakar den en massa problem i mitt liv.
Det är bokstavligen inte upp till mig.
Det är liksom skrivet i stjärnorna och vi är typ stjärnstoft allihop, du vet?"
Du kommer att dö ensam.
För du tar inte ansvar för dina egna handlingar.
Ditt liv är inte i spillror på grund av planeterna,
utan för att du inte kan leva utan en vape i munnen
och bara knullar killar som behöver låna din bil.
Ja.
Det är därför ditt liv är i spillror.
Du oroar dig över Merkurius medan han kvaddar din Saturn.
Hur korkat är det?
Fel planet, bitch. Försök igen.
Det är bara för mycket.
Det verkar vara den yngre generationen. Kristallerna, astrologin och allt sånt.
Det låter logiskt.
Jag hatar verkligen unga människor.
Alla i min ålder och yngre, ni har inget att komma med.
Ni är så oförskämda.
Unga människor är respektlösa utan att ens försöka.
Jag gjorde en tatuering av John Lennon för fem månader sen,
och man ser tydligt att det är John Lennon.
Det är en bra tatuering.
När jag la upp det på Instagram sa folk: "Är han ett Harry Potter-fan?"
Jag tänkte: "Åt helvete med de här ungarna."
Det är så respektlöst mot en av tidernas främsta musiker.
Som om John Lennon fick "Avada Kedavra" på sig
och dog på grund av det. Nej.
Samma glasögon, men han var pojken som inte överlevde.
Om det gjorde er ledsna, är ni min sorts publik.
Bra. Jag gillar er.
Det krossar mitt hjärta med. Bra.
Jag hatar unga människor. Det finns inget mellanting.
Jag hatar unga människor och
fan vad jag älskar
gamla människor.
Herregud.
Det är en osund besatthet.
Jag skulle sätta på en mormor utan att blinka. Ingen tvekan om saken.
Man kan göra det.
Har ni gjort research på det?
Man kan och det är inte olagligt.
Hur många man vill.
Man får bara vara försiktig.
Man får inte kväva dem. Utan bara hindra syretillförseln.
Inte idag.
Det gick bra. Du mår bra.
Ta en sväng med rullatorn.
Skit i att vara nåns första. Men den sista?
Det är nåt att skryta med. Herregud.
Då mår jag bra. Jag är herre på täppan.
De kallar mig Genitaliemannen.
Jag går runt och samlar in lite själar.
Jag älskar gamla människor jättemycket.
Ju mer formad som en polkagris en gammal person är…
Jag älskar en jävel som…
Han kan inte ens titta upp.
Han vet inte hur mycket liv han har framför sig.
Det är tyngden av ett gott liv, en förstörd rygg.
Gamla personer ska ha dålig hållning. Det visar att de levt livet fullt ut.
Gamla personer med bra hållning missade nåt.
Jag respekterar inte dem.
De måste ha dålig hållning.
Ju sämre hållning, desto bättre historier.
Hur blev du sådär?
Det var det bästa med att hälsa på min gammelmormor
på hospis, där hon var sina sista år, när jag var tonåring.
Där tar de hand om en ens sista år i livet
och mamma lämnade oss där typ tre, fyra timmar åt gången.
Toppen, för jag ville umgås med mormor, men mormor hade även demens.
Så efter 25 minuter sa jag typ: "Jag ska hämta mer vatten."
Hon svarar: "Det finns så många svarta nu."
"Fler, absolut", sa jag.
Jag smet och gjorde min egen grej.
Det var inte det att jag inte älskade henne.
Folk med demens minns dåligt, så det är svårt att prata.
Och Lenny i rummet bredvid hennes, mindes allt.
Han var den coolaste jag nånsin träffat.
Han var 97 och hade det coolaste livet nånsin.
Han berättade historia efter historia, i flera timmar. Jag var trollbunden.
Han hade levt ett rikt liv. Han stred i tre krig.
Besteg fem berg.
Han…
Han sa att han satte på Rosa Parks.
Längst fram i bussen.
Du har nog också demens, kompis.
Det gick nog inte till som du minns det.
Och vore det inte mer privat längst bak?
Där skulle man kunna jobba lite hårdare, men visst,
en av nackdelarna med att vara ung.
Man kan inte kolla upp en gammal persons historia.
Jag hatar att vara ung. Jag vet ingenting. Jag är 28.
Jag vet inte ens om Michael Jackson var svart.
Alla säger det, men jag såg det inte.
På alla foton jag sett var han en asiatisk kvinna.
Jag får aldrig veta.
Extremt frustrerande.
Jag älskar gamlingar. Jag önskar att hela publiken var 65 och uppåt.
Karriären skulle bli kortare, men…
De jämför med allt de sett under sin livstid. Rätt smickrande.
Gamla personers historier, som Lennys timslånga såna,
får mig att tänka på historierna jag kommer att berätta när jag når den åldern.
Hoppas jag kommer bjuda på roliga historier.
Jag gillade hans krigshistorier, hans äventyr, hans familjehistorier.
Framförallt historierna om att ha familj.
Jag ser fram emot att få barn en dag, men inte nu.
Nej, inte nu. Det går bra nu.
Jag är även rädd för att få barn, för jag har drivit med många människor.
Och om man tror på karma…
…kommer mitt barn bli riktigt jävla skevt.
Han kommer att ha typ fem ben eller en hajfena på ryggen.
Han kommer att vara ett monster.
Jag är inte mogen nog att ha den konversationen
när han väl frågar: "Varför är jag såhär?
Fan!"
Jag svarar:
"För pappa är rolig.
Jag har fått många att skratta.
Det kommer du med."
Av andra anledningar, men…
Om de betalar inträde.
Det handlar nog mest om tajming.
Jag vill ha barn vid rätt tidpunkt.
Jag är 28, så jag har typ all tid i världen.
Fördelen med att vara kille, det är ingen brådska att bilda familj.
Vi kan få barn när vi vill. Det är inte rättvist mot kvinnor,
med tanke på att kvinnorna måste föda barnet.
Varför ska ni då också behöva tänka på den biologiska klockan?
Det är sjukt.
Kvinnor kan vänta tills de blir äldre, men ju äldre man blir, desto större risk
att deras barn blir…
"Först till lunchen", säger vi.
Finns det ett finare sätt att säga det?
Låtsas inte som att 25 minuter innan ni blev släppta till lunchen,
att ni inte såg dem springa genom korridoren.
Och du bara…
"Fan också.
Naruto kommer dricka upp all spaghetti."
Inte för att det är nåt dåligt.
Det är coolt att se hur Gud jobbar.
Gud hittar alltid sätt att jämna ut saker.
Gud ersätter alltid nåt negativt med nåt positivt.
När man ser nån som fötts mindre lyckligt lottad, på ett visst sätt,
så vet man att gud kommer välsigna dem
med en egenskap, kvalitet eller en talang
som jämnar ut oddsen litegrann.
Jag la märkte till det hos min tonåriga brorson, Chase, som är autistisk
som fan.
Det är nog inte den medicinska termen, men han…
har det, helt klart.
Han är icke-verbal.
Det är hans grej. Han pratar bara med sin mamma.
Ingen ögonkontakt, låtsas inte om en.
Det är ganska oförskämt, men det…
är hans symptom.
Men hans välsignelse är att han kan måla.
Redan som tonåring målade han finare än mina bildlärare.
Det är coolt hur Gud alltid hittar ett sätt att jämna ut saker.
Det är imponerande.
Tänk om jag märkt det tidigare. Det skulle ha ändrat min syn som barn.
En grabb i high school, Alex, vi var lika gamla och började samma år.
Vi hade idrott ihop. Han hade särskilda behov och han hade en…
Han hade en kuk mellan benen.
Jag vet inte hur jag ska säga det, killen var välsignad.
Folk tyckte synd om honom.
Så fan heller.
Han terroriserade oss i omklädningsrummet hela terminen.
Vi stod upptryckta med ryggen mot skåpen allihop. "Herrejävlar, Alex.
Är det där den extra kromosomen hamnar?"
Kul för dig, kompis.
Han är den snällaste jag träffat. Hoppas att han krossar nån där ute just nu.
Hon behöver hjälmen.
De är inte alltid medvetna om sin egen styrka.
Han är en bra kille. Han förtjänar varje centimeter.
Vi brukade säga att han hade Dases syndrom.
Stort tack till Alex.
Kort buss, men lång kuk.
Det är balans, vad livet handlar om.
Man kan inte få allt.
Vissa är bara roliga.
Det är lugnt.
Jag krossade honom i spökboll.
Av ren svartsjuka: "Du använder den inte ens."
Ja, men…
Gud verkar på mystiska sätt.
Jag har nämnt Gud typ åtta gånger de senaste två minuterna.
Jag är inte ens särskilt religiös.
Jag hoppas och ber för att det ska finnas en gud.
Det skulle besvara många frågor. Ibland är det svårt.
Saker händer som får en att ifrågasätta sin tro.
Det är svårt att välja en religion.
Jag säger att det är svårt, men jag bär ett kors kring halsen.
Men av samma anledning som man tar med en kondom på första dejten.
"Hoppas att jag inte behöver använda den,
men utifall att."
Om jag dör och Jesus säger: "Du kommer inte in."
"Jo, jag köpte armbandet.
Släpp in mig.
Jag har betalat. Var är din pappa?"
Religion är knepigt.
Men jag har alltid haft respekt för det. Jag respekterar allas religion.
Det är viktigt att folk har nåt att tro på.
Mitt ex hävdade verkligen det. Hon var superreligiös.
En av de mest religiösa jag mött.
Det är komiskt, för hon kommer inte till himlen.
Inte en chans. Inte ens som mitt sällskap.
Hon måste chilla några århundraden utanför portarna.
Hon var så religiös, men bara
inte en bra person.
Känner ni några såna?
Så religiösa att man tänker: "Du kompenserar lite."
Vilken kristen läser Bibeln på morgonen,
efter att ha velat bli slickad i röven hela kvällen innan.
Vilken psalm är det, Jezebel?
Och hur lyckades du få mig att göra det?
Det är fan skitäckligt!
Jag äter inte ens lök.
Jag trodde aldrig att jag skulle göra nåt sånt.
Kanske var det Den Helige Rövanden som drabbade mig, för plötsligt
hade jag börjat tala i tungor. Liksom…
Det tog slut ändå.
Har du slickat nåns röv och sen gjort slut?
Värsta tänkbara sista måltiden.
Det är äckligt.
Det smakar svek och småmynt.
Men
det är hennes religion.
Jag ifrågasätter inte andras tro.
Jag tror på saker.
De kanske inte är lika djupgående som religion,
men de har stor inverkan på mitt liv.
Till exempel, jag sover dåligt.
Jag har svåra sömnproblem,
och det har till stor del att göra med att jag verkligen tror på
spöken och monster.
Jag är 28 år och min största rädsla är mörker.
Man vet inte vad som finns där.
Jag ska berätta, spöken och monster.
Ni kommer att se dumma ut som inte brydde er mer om saken.
De är så verkliga.
Jag är en sån mes.
Jag måste ha tv:n på när jag sover
för jag har övertygat mig själv om att om tv:n är på
så tror spökena att jag har besök.
Jag brukar interagera med det jag kollar på. Typ överdrivet.
Vad sjukt kul vi har här, allihop.
Bara jag och 12 av de största svarta snubbarna du nånsin sett.
Tittar på Mean Girls tillsammans.
Man måste visa var skåpet ska stå.
Spökena ska veta att de inte är trygga hos en.
De vet inte att du sitter där.
Tolv svarta killar är inte rädda för nåt.
Förutom folk utklädda till spöken.
Ja.
Jag sa ju att monster finns på riktigt.
Jag bråkar inte med spöken.
Man kan inte ens konfrontera dem, för det ironiska med spöken
är att ju mer oskyldiga och snälla de är, desto läskigare.
Ett barnspöke. Håll dig borta, för fan.
Oavsett om du är en demon eller en Amber Alert, ska du ut härifrån nu.
De är läskigast, de som plötsligt står i en korridor.
"Kom och lek med oss."
Brittiska. Alla döda barn är brittiska, av ingen som helst anledning.
Döda brittiska barn vill alltid leka.
Vad skulle ett amerikanskt barnspöke ens säga?
Men det vore läskigt att höra.
Tänk dig att klockan tre på natten höra:
"Jag hatar den här skolan."
Kollar bara om ni fortfarande är sköna.
Spöken är otäcka.
Det enda som skrämmer mig mer, är monster.
Jag är trött på att ni inte tar dem på allvar.
För de finns överallt.
Grejen med monster är att ingen vet var de finns.
Det finns många teorier om var de gömmer sig.
Jag har hört konstiga ställen, som bakom duschdraperiet.
Vissa kan inte gå på toa innan de kollat bakom draperiet
att inte nån jävel står där och tvålar in sig.
Det var visst han som lämnat nävar av hår på duschväggen
under alla dessa år.
Jag är rätt skeptisk till den.
Vissa ställen är mer logiska än andra. Som garderoben. En klassiker.
Många är rädda för monster som kommer ut mitt i natten och äter en.
Jag förstår. Det är skitläskigt.
Ett moster som kommer ut ur garderoben. Dubbelt läskigt.
Det räcker inte med att det finns ett monster i mitt rum,
han kan dessutom vara gay?
Du sa att han skulle äta mig.
Men inte att han skulle börja med kuken.
Ett nytt gaymörker har lagt sig över mitt sovrum.
Jag hemsöks av Lil Nas X.
Undrar om hans nästa sång handlar om mig.
Varför valde han min garderob?
Mindre läskigt, mer smickrande. Det känns bättre.
Garderober förstår jag.
Den vanligaste platsen, jag var aldrig rädd att hitta monster där,
är under sängen.
En av de vanligaste ställena, speciellt för barn.
Man är rädd för att en monsterhand ska ta tag i ens ben.
Jag var aldrig rädd för det.
Troligtvis för att jag började onanera tidigt.
Vid 11, 12 års ålder tänker jag: "Okej,
om det kommer en hand hit
så skulle det bara vara till hjälp."
Nu är det jag som är monstret.
Han skulle inte ens klara det.
Jag skulle köra sluta på honom.
Han skulle inte klara det. Han skulle få känslor, bli svartsjuk och sånt.
Han knackar på sänggaveln tre på natten: "Är du vaken?"
Jag har skola imorgon. Chilla, för fan.
Är du inte mätt?
Tänk att han ens får plats därunder.
Inte en chans att ett monster och alla de där papperstussarna får plats.
Om han är där, är han frasig.
Han kan inte smyga sig på nån, för han hörs.
Man hör en spermdemon på milsvida avstånd.
De är inte diskreta.
Synd.
Men,
på tal om spermdemoner…
Det finns ett annat fruktat monster vi måste prata om.
Clowner.
Många jävlas inte med clowner.
Även om du dejtat några. Skyll dig själv.
En befogad rädsla. Jag är inte rädd för clowner, men jag förstår.
Jag har fyra systrar och de är livrädda för clowner.
När jag var 13 kollade vi på Det-filmerna.
För er som inte vet, det finns en film som heter Det.
Den är baserad på en Stephen King-bok. Den handlar om en mördar-demon-clown
som bor i kloakerna, och kommer upp genom avloppen
för att typ äta barn. Det är hela filmen.
Vi såg filmen hos min morfar och mina systrar blev så rädda
att de inte duschade på tre veckor.
De var så rädda att han skulle komma upp ur avloppet och äta upp dem.
Men vad de inte visste var
att jag hade runkat i duschen.
Så han hade uppenbart ätit mina barn.
Så vi hade byggt upp en bra relation.
Man dödar inte kon om man får mjölken gratis.
Alla vet att affärer funkar så.
Han heter Snåljåp, men han tar gärna emot i generösa mängder.
Den killen har inte gått hungrig där nere.
Och de flyter. På vattenytan.
Som ett oljeutsläpp.
Man ska inte runka i duschen.
Då drabbas man tidigt av polkagris,
för man står där framåtböjd.
Du fastnar i den formen.
Det är även slöseri med tid,
för missar man avloppet och träffar badkarskanten,
så måste man i minst 12 minuter stå och samla vatten och…
Man måste träffa rakt på, annars händer ingenting.
Jag inser att jag behöver fler manliga fans. Det skulle hjälpa.
Om ni var 70 procent killar här, istället för tjejer,
hade det här skämtet varit…
För killarna förstår och tjejerna säger: "Är det en manet?
Varför fastnar…"
Ser man till konsistensen är det likt en manet.
Äckligt är vad det är.
Killar är så äckliga.
Vi råkar vara roliga ibland.
Det är så vi tar oss igenom den pinsamma puberteten,
tjejer skulle inte tro sina ögon om de såg vad fan vi höll på med
när vi som unga män försökte lära oss att onanera effektivt.
Skoja inte.
Massa pinsamma misstag löste av varandra.
Kvinnor är nog de enda som kan förstå hur svårt det var,
för hur ni listade ut hur er lilla fidget spinner funkade
är omöjligt att förstå.
Ni kastas ut i vildmarken helt utan bruksanvisning.
Tvingades lista ut det själva. Ni klarade det!
Helt själva, och jag är så stolt över er alla.
För om inte ni hade gjort det, hade vi aldrig gjort det.
Ni har lett oss varje steg på vägen,
och bara det är extremt utmattande.
Killar,
hur många gånger har du pullat en tjej så länge
att du vaknar nästa dag, typ…
"Var jag och bowlade igår kväll?
Hängde jag på en klättervägg i nio timmar?"
Dagen efter går jag runt som Spider-Man för att jag inte kan…
Jag kan inte sträcka ut mina senor längre.
Jag kan inte greppa nåt dagen efter.
Kul, du kom och jag fick cerebral pares. Underbart.
Det gör ont.
Kvinnor är starka, bra jobbat.
Det är svårare för kvinnor, helt klart.
Det är bara jobbigare för män för att vi inte vill följa andras råd.
Vi lär oss bara via försök och misstag, och de misstagen minns man.
Alla män härinne har blivit påkomna,
vare sig ni vet det eller inte.
Du är inte så smart som du tror.
Man måste hitta sitt sätt.
Alla vuxna män härinne vet hur, var och när man ska göra det.
Hur man anpassar sig efter tidszoner och solstånd.
Det är en komplicerad procedur som vi lär oss den hårda vägen.
Tack och lov togs jag aldrig på bar gärning.
Hur överlever man sånt?
Men jag minns när jag blev påkommen med porr första gången.
Jag var, jösses…
Jag var tolv år gammal.
Ja. Till mitt försvar så letade jag inte efter det.
Jag letade efter julklappar i mina föräldrars sovrum.
Jag kom hem från skolan i mitten av december
och det var alltid ett par timmar där innan mamma kom hem.
De hade varit och julhandlat, så jag gick in i deras rum.
Jag snokade runt. Först kollade jag under sängen.
Mitt sängmonster var där: "Letar du efter en till sexslav?"
"Inte nu, jag har ett annat uppdrag."
Garderoben.
Det är där man gömmer grejerna.
Jag går självsäkert till garderoben.
Öppnar den.
Ingenting.
Jag tänkte ge upp och gå till mitt rum, när jag hörde en röst,
antingen från insidan av mitt huvud eller under sängen:
"Kolla den översta hyllan."
Så jag gjorde det.
Det såg ut att vara en typisk hylla i ens föräldrars garderob.
Vikta filter längst fram, några tröjor på sidan
men sen såg jag en bit blå kartong som stack upp bakom filtarna.
Jag tog ner filtarna och såg en gömd
gigantiskt
Bud Light-ölkartong.
En av de där stora kartongerna, med typ 64 burkar i.
Har ni styvpappor? Då vet ni.
"Det här är inte min riktiga familj"-öl.
Men redan som 12-åring tänkte jag: "Det är inte här man har öl.
Det ligger nog presenter däri."
Och om jag hade rätt.
Jag tog ner lådan.
Det var den största porrlådan nån nånsin sett.
Den var full av typ 40 videoband
som min styvpappa samlat ihop under sin "karriär", antar jag.
Jag går igenom dem. De är märkta på konstiga sätt.
På en stod det typ "April 2003",
läskigt, för det heter min mamma.
Jag letade desperat efter juni, juli och augusti.
Hoppas att det var ett datum och inte livslång terapi.
Tog inte risken, så valde en blank, ställde tillbaka lådan där den stod,
sprang till videoapparaten i mitt rum och kollade.
Jättemycket.
Första gången bara njöt jag.
Men sen började jag föra anteckningar.
Få kvinnor vet hur viktigt porr är för en ung mans inlärningsprocess.
Innan vi ser porr vet vi ingenting, även om vi låtsas som att vi gör det.
Så det är extremt mycket ny information att ta in.
Det är förvirrande när man är så ung och oerfaren
och inte har en ingen aning om att porr
inte är riktigt sex.
I den åldern kan man inte ens föreställa sig att det är olika saker.
Efter den filmen trodde jag att man hade sex med fem personer i taget.
Att allt sex var gruppsex. Jag tänkte: "Okej,
jag behöver fler och bättre vänner."
Inte Alex.
Vi lär oss även saker vi behöver veta, för vi var så korkade och självsäkra då.
Du har väl hört 13-åringar? De säger: "Jag har knullat hundra tjejer.
Du är oskuld."
När de väl ser porr ett år senare tänker de:
"Herrejävlar!
Fittan sitter så mycket lägre än jag trodde."
Innan vi sett porr tror vi att fittan sitter här.
Att vi kan gå med kuken rakt in i din navel
och att det är så man har sex.
Hoppas hon har en inåtnavel.
Det är mycket ny information att smälta.
Jag roar mig. Jag är glad.
Jag längtar till skolan. Se vännernas imponerade miner.
Men eftersom jag var så taggad begick jag det största nybörjarmisstaget.
Jag tänkte inte ens tanken på att…
lägga tillbaka det.
Lådan och filtarna var tillbaka. Men han hade ju så många filmer.
Han märker nog inte om nån saknas.
Fel.
Samma kväll, vid typ klockan elva…
Jag hade inte ens haft videon i 24 timmar.
Jag är på rummet och packar skolväskan.
Jag kryper ner i sängen. Jag är helt jävla slut.
Från alla anteckningar.
Jag har det bra mellan lakanen, mysigt under täcket,
och jag hör min styvpappa komma hem från sitt kvällsskift.
Alla ljud i huset var väldigt rutinmässiga.
Jag kunde se framför mig vad han gjorde utan att faktiskt se det.
Samma ljud varje kväll.
Han kom från garaget, in i köket, öppnade en öl,
genom vardagsrummet till sovrummet,
han sätter på duschen och tar av sig arbetskläderna.
Som alla kvällar.
Men den här kvällen
öppnade han ölen,
gick genom vardagsrummet till sovrummet,
ingen dusch.
Bara 20, 25 sekunders tystnad.
Och sen hör jag,
genom hela huset:
"Vad i helvete?"
Jag tänkte: "Det kan ha varit vad som helst."
Jag hoppas att mamma är otrogen därinne.
Att han kom på henne med fem andra.
För utropet åtföljdes av ytterligare två minuter
av ren tystnad.
Jag ligger på rummet: "Vad fan är det som händer?"
För sen hör jag fotstegen igen.
De kommer allt närmare.
Jag är svettig och hård, en hemsk kombination.
Det var första gången jag hoppades att mystiska fotsteg var ett spöke,
helst min riktiga pappas spöke, så att inte det här skulle hända.
Jag visste att han skulle spöa mig. Sängmonstret höll mig i handen.
Jag försökte: "Inte nu, Kanske efter. Vi får se hur det går."
Fotstegen stannade vid min sovrumsdörr.
Jag tänkte: "Fan!"
Dörren öppnades
och min styvpappa lutade sig in.
Det enda han sa var:
"Jag saknar nåt.
Jag vet att du vet
vad jag vet,
och när jag kommer hem från jobbet imorgon,
vill jag ha det tillbaka
och tillbakaspolat."
"Till början eller där du slutade?
Vi måste komma på nåt slags tidssystem nu.
Nu när det här är vår samling."
"Vill du ha utegångsförbud?"
"Tänker du låsa in mig med den här filmen? Gärna.
Hela sommaren, tack."
Det var en vändpunkt i vår relation,
för vi hatade varandra och hade inget gemensamt,
fram tills nu.
Äntligen hade jag makt.
Om vi tjallade på varandra så tjallade vi på oss själva.
Du kan vinna över mig eller din kuk. Men inte båda.
Överens?
Det var så vi bondade. Det var fint.
Herregud.
Ja, det var fint när vi bondade.
Sen förstörde internet allt.
Jag gillar internetporr men man bondar inte med sin familj längre.
Jag hatar verkligen internet.
Sociala medier är värst.
Det är nog sjukt att höra, för det är därför ni är här.
Det är kul att veta. Jag hatar sociala medier.
Jag ville aldrig göra det. Jag sköt upp det i åratal.
Sociala medier är hemska, negativa, ohälsosamma.
Fulla av hemska människor som säger hemska saker.
Det värsta stället som aldrig existerat.
Folk säger hemska saker,
dessa människor, dessa troll.
En jävla massa förlorare
utan vänner och utan liv
och utan profilbild.
Sitter hemma och kastar skit på folk hela dagarna,
skriver taskiga kommentarer, för att deras egna liv suger så hårt
och de inte vill vara ensamma i sin misär.
De måste dra ner andra med sina elaka kommentarer
och oförskämdheter.
Jag svarar varje gång. Varje gång.
Jag kan inte låta bli.
Jag accepterar inte en verklighet där folk får vara hur respektlösa de vill
utan några fysiska konsekvenser.
Det gör mig galen.
Jag vet att jag som en "offentlig person"
borde vara den större människan och bete mig föredömligt.
Men kan du bara gå och dö?
Det gäller alla nätskitsnackare därute.
Jag vet att det är hårda ord, men ingen som är en bra person
och bidrar med nåt positivt till samhället
skulle nånsin anstränga sig för att lämna negativa kommentarer
på nåt som nån varit modig nog att dela med världen.
Vi behöver inte såna människor. Tyvärr.
Det är sjukt vad folk gör bara för att få snacka skit på nätet.
Tidigare i år flög vi från Los Angeles till Vancouver för en komedifestival.
Jag hade en show, en kväll. En 36-timmarsresa. En snabbis.
Åker till flygplatsen.
Har bara med mig min ryggsäck,
vilket borde vara idealt, men det blir strul när man kommer dit
och säkerhetsvakterna inte vet vad man gör av en ryggsäck.
Reglerna ändras varje dag och de behandlar en som en idiot
för att man inte kan de påhittade reglerna.
Det här gången släppte de igenom mig hyfsat lätt.
De tog inte väskan åt sidan.
Jag går mot gaten, mot planet.
Jag ser fram emot flyget,
för det är en kort resa, jag har fönsterplats,
vilket är den tveklöst bästa platsen på ett flyg.
Tills man ska gå av.
Ni vet när de informerar om att de snart ska landa?
Femtiofem minuter innan de landar.
Och de väcker en från ens fönstertupplur
för att säga nåt dumt som: "Dra upp fönsterskärmen
hela vägen, för landning."
Som om den jäveln kollar sin döda vinkel vid 28F.
Jag ser fram emot att ta en liten tupplur på flyget.
Så vi går ombord. Det är ett mindre plan, som ni alla åkt i,
där man måste checka in bagaget för att bagagehyllorna är så små.
Skönt att jag bara hade ryggsäcken,
för även om den hade fått plats på hyllan, vilket den inte gjorde,
så lägger man den under sätet framför sig.
Det vet alla. Jag gör det sex gånger i veckan.
Jag sätter mig ner, lägger in väskan och jag hade gjort en liten miss.
Jag hade packat lite för mycket i väskan.
Så bara 75 procent fick plats under sätet framför.
Jag kollar lite och inser att jag får mer plats och komfort
om jag lägger väskan under benen såhär.
Mer utrymme.
Jag kunde sjöjungfrua lite.
Problemet löst. Jag slappnar av,
väntar på att få se vem som ska sitta bredvid mig, för det påverkar
verkligen flygupplevelsen.
Nitlott på en gång.
Bakom mig står två av de värsta tänkbara personerna att sitta bredvid.
Bredvid mig, i mittensätet, sitter en treårig pojke som…
Så fort han satt sig börjar han sitt treårs…
Jag svär för mig själv.
Jag kommer att krossa hans jävla bröstben.
Det är säkert fortfarande mjukt.
Och jag är förbannad, inte på grund av gråtandet.
Jag skiter i om bebisar gråter på plan.
Man kan inte göra nåt åt det, men man kan göra nåt åt
hur mycket ett barn rör sig.
För under resten av ombordstigningen är inte ungens hand
längre bort än såhär, från mitt ansikte.
Jag försöker artigt få bort honom.
Liksom: "Okej, men…
Okej. Det kanske…
Det kanske räcker nu. Kan nån göra nåt?"
Jag gör allt för att pappan ska fatta
att det inte är okej, men han bryr sig inte.
Jag var så nära att luta mig mot honom och säga: "Hallå,
kan du hålla din sexiga unge borta från mig."
Jag vet att det är vidrigt.
Men vad krävs
för att du ska fatta att det som händer här är olämpligt?
Pappan var inkompetent.
Han satt närmast gången med sin Ipad.
Pappan var…
Bara en observation…
Pappan vägde minst 190 kilo.
Han var en stor kille.
Skulle jag kissa under resan, så var det i mitt säte.
Vilket jag accepterade. Det är okej.
Jag försöker hålla mig samman.
Vi lämnar gaten, rör oss mot startbanan
och flygvärdinnan går och kollar alla rader,
att alla är fastspända och hon stannar vid min rad.
Hon såg väskan under mina ben och sa: "Nä, nä.
Sir, ni måste lägga väskan under sätet framför er."
Jag sa: "Ah,
den får inte plats, men det är lugnt.
Kolla."
Gott om rum, superbekvämt. Inget att oroa sig för. Tack."
Hon sa: "Det är inte okej. Lägg väskan under sätet framför er,
annars checkar jag in den och ni får den vid bagageutlämningen."
Jag sa: "Den får inte plats,
och vi har redan åkt.
Vad tänker du göra?"
Hon sa: "Jag vet inte, inte min väska, inte mitt problem."
Jag sa: "Du snackar som om det här är Spirit Airlines.
Jag är en American
Platinum Rewards Executive Pro-medlem.
Jag har tillräckligt många miles för att vi ska kunna prata som vuxna
och vi veta båda två att det är en korkad regel.
Det gör ingen skillnad.
Kolla.
Vi släpper det och fortsätter resan."
Hon sa: "Det är inte korkat. Den blockerar er utgång."
Jag sa: "Åh,
På riktigt?
Fast.
Först av den här skiten.
Det går bra, jag lovar."
"Det går inte bra, vid en nödsituation
måste ni kunna ta er ut så fort som möjligt."
Jag sa: "Du,
vad tror du blockerar min utgång mest?
Min väska
eller jävla Timon och Pumbaa här bredvid?
Va?"
Till och med ungen… Och jag sa:
"Du gör den här sexiga ungen upprörd."
Det är nu,
tro det eller ej, men det är nu det jobbiga börjar.
Jag sitter på planet,
jag är arg
och jag har wifi.
Som en idiot, så fort jag får uppkoppling, går jag in på Twitter
och twittrar om vad som hänt.
Jag twittrade att jag tyckte att det var en idiotisk regel
som hon valde att hota att checka in min väska för,
på min snabba in- och utresa, när det inte påverkade nån eller nåt.
Det var allt jag skrev.
Och herregud.
Jag visste inte att Twitter
bara
består av flygvärdinnor.
Varenda en.
Alla på Twitter kan alla flygplansregler och de bryr sig som fan om dem.
Vi snackar om flera hundratals
främlingar, som börjar fylla min tidslinje med ilskna tweets,
arga över min ståndpunkt.
Och den korkade sanningen de var överens om var:
"Hur svårt ska det vara att bara följa reglerna?"
Grejen är…
Jag förstår reglerna.
Jag förstår att det finns säkerhetsrutiner för allas säkerhets skull. Självklart.
Men samtidigt,
använd hjärnan för fan!
Jag förstår till exempel hastighets- begränsningar på motorvägar,
de varierar från stad till stad, men är i genomsnitt ungefär 105 km/t.
Jag förstår och respekterar att det är den fastställda,
föreslagna hastigheten
för att vi bilförare ska föra trafiken framåt i en lämplig takt.
Jag förstår det.
Men samtidigt
om du på riktigt
kör 105 km/t på motorvägen,
så tar jag livet av dig, okej?
Kör fortare, din mes!
Använd din instinkt som säger att: "Jag kan varva upp
till 130, som en vuxen,
och föra skiten framåt."
Eller hur? Man använder…
sina instinkter för att navigera regler.
Som i flygplanssituationen.
Jag känner till väskregeln, det gör alla,
men det påverkar ingen, så kan vi ta det lite lugnt?
Nej.
Istället argumenterar jag med 700 främlingar i åtta timmar.
Vi twittrar fram och tillbaka.
Det bästa med att argumentera med folk på nätet,
om nåt man själv har upplevt,
är att de inte var där och såg det som faktiskt hände.
De vet bara vad man berättat och vad de vill tro.
Det tar inte lång tid innan
folk slänger ur sig sina egna långsökta scenarion,
som inte har nåt att göra med det man pratar om,
bara för att verka berättigade.
Jag ville inte checka in väskan
och folk säger: "Det handlar inte om din säkerhet,
utan dina medpassagerares.
Tänk om ni nödlandar in i ett berg och under evakueringen…"
Repetera det långsamt en gång.
Tror du att vi överlever kraschen?
In i berget?
De har svar på allt: "Men tänk om vi överlever?
Och eftersom din väska stack ut,
hamnar den i gången och nån snubblar över den
och skadar sig?"
Om du
inte kan
gå
över min jävla
tjugofem centimeter höga
Jansport-ryggsäck
för att rädda livet på dig själv,
naturligt urval, för fan.
Då ska du fan dö.
Du är inte atletisk nog att överleva.
Jag var förundrad över hur mycket tid folk var beredda att lägga på
att argumentera om saker som de inte har med att göra.
Det är häftigt att se snöbollseffekten.
Gruppen gaddar ihop sig snabbt, det som händer online är
att om en tillräckligt stor grupp blir arg på dig,
så vill alla vara med och sänka personen.
Internet är fullt av folk som hatar sig själva och vill projicera det på andra.
Det är deras chans och ditt straff.
Om du råkar illa ut på nätet, straffas du genom att folk kan säga
vad de vill till dig.
Även om det är så mycket värre än det du sa för att råka illa ut från början.
Men det är inte de sakerna som stör mig.
Så här är det. Det går inte att såra mina känslor.
Jag har varit död inombords länge.
Mitt plan kraschade för längesen,
och jag klev inte över väskan, känslomässigt sett.
Så fortsätt med skitsnacket.
Det man ska veta om mig, som jag lärt mig
genom terapi och sånt, är att jag
tydligen är en väldigt defensiv person.
Jag triggas lätt till att vilja försvara mig
om jag känner mig attackerad.
Vi snackar dödsstötar varje gång.
Så snacka hur mycket skit ni vill med mig online,
vilka elaka och sårande saker ni vill, för att såra mina känslor, men ni ska veta
att jag kommer att krossa er verbalt.
Mitt mål är att få er att gråta.
Jag kommer att vinna varje gång.
Så när jag slår tillbaka hårdare än ni slog mig,
låtsas inte att ni är några jävla offer.
Det är det som irriterar mig mest av allt på internet och…
…troligtvis
det bästa exemplet på det, var under Twitter-interaktionerna
om den här ryggsäcksskiten.
Vi argumenterar, fram och tillbaka, har kul, slösar tid.
Det var kul.
Sen gick en kvinna för långt.
Hon bara fortsatte mala på.
Hon twittrade mig typ 60, 70 gånger,
oavsett om jag svarade eller inte, och jag svarade mycket.
Men inte på allt.
Hon såg hur alla sågade mig
och hon ville vara en del av det, så hon blev elakare och elakare
och elakare, utan att vänta sig konsekvenser,
och jag brydde mig inte.
Tills hennes sista tweet.
Den kunde jag bara inte ta.
Det sista hon sa var:
"Varför måste du vara en sån uppkäftig och gnällig liten skitunge."
Borde jag ha blockerat henne?
Min publicist säger det.
Men jag var så trött på att bli påhoppad av 700 personer.
Hon var väldigt taskig.
Hon började.
Och baserat på hennes profilfoto,
var hon en…
…tyngre kvinna.
Allt jag sa…
…till mitt försvar
var: "Okej,
men om du inte tog upp två säten…
…hade jag kunnat spänna fast väskan i en annan stol."
Det var det enda jag sa,
och statistiskt sett är det inte fel.
Men som vi alla vet
vill alla spela offer, eller hur?
Så hur reagerade hon, hon som startade alltihop?
"Hur kan han säga nåt sånt? Han kritiserar min kropp.
Bort med Matt Rife."
Du kan inte få bort mig. Jag är inte dina extra kilon.
Stick från mitt Twitterflöde då.
Jag startade inte det här.
Jag är snäll. Jag vill inte såra nåns känslor,
men jag kommer att göra det.
Hon hade inget med saken att göra. Jag ville bara klaga lite om min ryggsäck.
Och nu är jag hennes trettonde skäl.
Visst.
Fan heller. Du kan räkna skäl, men inte kalorier?
Försvinn ur min åsyn.
Nej.
Tänker inte känna sympati idag.
Och innan ni ens börjar fundera på att ta hennes sida.
Ni tänker: "Men Matt, det var väldigt personligt.
Var det verkligen värt att skämta om hennes vikt för att försvara dig?
Tänk om hon får höra att du fortfarande skämtar om hennes vikt
och hon tar så illa vid sig att hon gör nåt drastiskt,
som att hänga sig.
Hur skulle du känna då?"
Hur tog hon sig upp dit?
Det är jävligt imponerande
om de tillverkar så starka bogseringslinor.
Jävligt imponerande.
Lyssna på mig.
Åt helvete med dem.
Ens sociala medier är ens konst.
Man kan skapa och dela vad man vill.
Om nån har ett problem med det,
lägg upp mer av samma sak.
Tryck ner det i halsen på dem.
Vet ni hur många som ogillar mig och mina skämt?
Jag postar varje jävla dag för det känns rätt för mig.
Det…
Det känns rätt och kul, och jag kan bara hoppas
att det får andra att le och bli glada.
Det är det enda jag vill få ut av det här.
Så skitsamma om inte en endaste människa tror på dig?
Skit i dem. Under tolv års tid var det ingen som trodde på mig.
Om det hade fått påverka hur jag såg på mina tankar och idéer,
skulle jag inte göra en Netflix-special just nu, i min favoritstad i hela landet.
Men vad vet jag? Jag är väl bara en publikfriare?
Hoppas att alla haft kul.
Gamla människor. Tack, jag vet att ni måste gå upp snart.
Kände du till mig innan du kom hit?
Gjorde du?
Visar de Tiktok på Hallmark?
Lägg av.
Vad är det här?
Cannabisgodis?
Femtio milligram, galet.
Tar du femtio milligram första gången
kommer du att byta pronomen.
Alla svarta, tack så mycket.
Det är nog bara ni.
Två!
Jag trodde att jag hade en bredare fanskara än så.
Tydligen inte.
Åh, okej, men vi ska inte peka ut dem.
Det vore väldigt sjätte januari av er. Vi chillar.
Det är er stad, jag vet.
Undertexter: Jessica Roos