Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
МЕТТ РАЙФ: ПРИРОДНИЙ ДОБІР
Щиро дякую вам. Нічого собі!
Вашингтоне, як поживаєте?
Боже ж ти мій.
Дякую.
Дякую, сідайте, влаштовуйтеся зручніше, Боже мій.
Щиро дякую вам.
Дякую.
Щиро вам дякую.
Вашингтон, округ Колумбія.
Фільмуємо для Netflix, лялю. Саме так.
Це так круто. От би…
От би мій дідусь це бачив.
Він…
Я завжди хотів привезти його. Він знав, як я люблю Вашингтон,
а він любив Меріленд. Це був його улюблений штат, який…
Що ж, це непоганий варіант, якщо ти не був у Балтиморі, бо він теж…
Що, у біса, відбувається в Балтиморі, люди?
Меріленд як штат не може обирати тон.
Просто виберіть…
Він такий гарний і неотесаний без причини.
Ви не можете вибрати тону?
У Меріленді можна їхати на пляж у кабріолеті без верху,
а в Балтиморі треба зачиняти дверцята. Розумієте, немає золотої середини.
Я був у Балтиморі лише раз.
Я обідав там, і адміністраторка, що проводить до столика,
мала синець під оком.
Справжній… І я не думав: «А що сталося?» Усе було очевидно.
Ми не могли змиритися з тим, що: «Це обличчя компанії?»
Типу: «Ось ця особа зустрічає клієнтів?»
А мій друг, з яким я був, сказав: «Мені її шкода.
Я думаю, її треба відправити на кухню, де ніхто…
Де ніхто не бачитиме її обличчя.
Я подумав: «Якби вміла готувати,
у неї не було б синця під оком».
Тож…
Мацаю воду, дивлюся, буде вам весело чи ні.
Просто перевіряю.
Гадаю, якщо ми почнемо з домашнього насилля,
решта виступу буде…
Усе має пройти досить гладко.
Звісно, мені її було шкода.
Їй слід було носити захисні кристали.
Люди, ми маємо приборкати це.
Ця маячня з кристалами виходить з-під контролю.
Дівчата, киньте ті кляті камінчики, гаразд?
Нам набридло заходити у вашу спальню,
яка схожа на місце, де треба виграти в калах,
перш ніж переспати з вами.
Якого біса цей гравій у домі, Таносе?
Найбільша проблема таких дівчат у тому,
що на цьому ґрунтується їхня особистість, і вони лише про них і торочать.
Не дай Боже згадати про кристали під час розмови.
Це мій улюблений.
Це…
Це шматок зеленого перуанського нефриту,
і він дає мені силу
й захист,
й…
І ні, не дає.
Не дає, ясно?
Це розбитий осколок пляшки «Хайнекен», який ти…
Який ти придбала в білого чувака з дредами,
який також веде курс горлової йоги з козами.
Ясно?
Визнай, що це насправді. Нісенітниця.
Він захищає лише мене
від зустрічі з іншою дівчиною, чия кицька на смак, як комбуча.
Ясно?
Годі вже хіпарської маячні.
Помийтеся.
Може, поверніться до справжнього дезодоранту.
Годі органічних дезодорантів,
які діють менше, ніж найдешевша жуйка.
Ясно? Годі.
Пам'ятаєте цей непотріб?
Смак тримався два укуси. І все, два укуси, і знову смердить.
Як же мені це остогидло.
Це хіпарство мене доконає, присягаюся.
Якщо я почую, як хтось перекладає вину за негаразди на Меркурій,
я вас уб'ю власноруч. Ви второпали?
Облиште вже ту кляту планету.
Я так утомився від того, що ви, дівчата, звинувачуєте планети,
які вас навіть не знають, через свої хибні рішення.
Допетрайте ви вже.
Астрологія — це не чарівний життєвий орієнтир,
який визначає ваше майбутнє за зірками.
Ні, нічого такого.
Майбутнє залежить від ваших думок, поглядів і дій.
Ви цілком контролюєте своє майбутнє.
А не щось там.
Усе завжди тут. Усе у ваших руках.
Зірки тут ні до чого.
Те, що Юпітер має кільце, а ви ні, не значить…
Не значить, що до нього треба звертатися за цими чарівними порадами.
І не намагайтеся пояснювати так упевнено, ви щоразу здаєтеся дурепами.
Це розчаровує…
Дівчина мрії дивитиметься вам у вічі й скаже якусь дурню:
«Ти хоч знаєш, як працює всесвіт?»
Ні, але просвіти мене, професорко.
«Є планета Меркурій. Коли він повільніше кружляє довкола сонця,
він стає ретроградним за 157 мільйонів кілометрів,
і тому моє життя тріщить по швах. Ніщо просто не залежить від мене.
Усе
залежить від зірок, а ми буквально зоряний пил.
Розумієш мене?»
Ага, ти помреш на самоті.
Бо ти не можеш відповідати за власні вчинки.
Твоє життя не тріщить по швах через планету в небі.
Воно тріщить по швах тому, що ти не можеш жити без вейпу.
І трахаєшся лише з тими, кому потрібне твоє авто.
Ясно?
Так.
Ось чому життя тріщить по швах.
Печешся за Меркурій, поки той розбиває твій Сатурн.
Ну чи не дурепа ти?
Не та планета. Спробуй іще раз.
Мене це доконає.
Молодь теж цим захоплюється, правда? Кристалами, астрологією і всім таким.
І це логічно.
Я ненавиджу молодь, люди. Справді ненавиджу.
Хтось мого віку чи молодший, вам нічого мені запропонувати.
Я просто… Ви такі грубі!
Молодь така зневажлива, навіть якщо не старається.
П'ять місяців тому я зробив тату Джона Леннона на задній частині руки,
і це очевидно, що це Джон Леннон.
Це гарне татуювання.
Я опублікував це в інстаграмі, і всі такі: «Він фанат Гаррі Поттера?»
Я подумав: «До біса цих дітей».
Це неповага до одного з найвидатніших музикантів усіх часів.
Ніби Джона Леннона «заавада кедабрили»,
і тому його тут немає. Ні.
Однакові окуляри, але цей не вижив.
Так, і якщо це вас засмутило, ви моя аудиторія.
Клас. Ви класні. Клас.
І це гріє душу. Це добре.
Боже, ненавиджу молодь. І золотої середини немає.
Я ненавиджу молодь і я…
Я, бляха, обожнюю
старих.
Боже ж ти мій.
Це справді нездорова одержимість.
Так. Люди, я би без питань трахнув якусь бабцю.
І я не жартую.
Серйозно.
Можна ж.
Не знаю, чи ви цікавилися.
Можна, і закон не забороняє.
Стільки, скільки забажаєте.
Треба лише бути ніжним. Не можна…
Не можна душити. Треба перетискати трубку з киснем.
Тямите?
Ой, не сьогодні.
Усе гаразд. Усе добре.
Ходунки в руки, і пішла.
До біса бути комусь першим. Ви були останнім? Оце досягнення.
Боже мій.
Ось…
Ось де я процвітаю, крихітко. У цьому я ас.
Мене звуть «Жнець Розкішниць».
Я просто
викрадаю душі, розумієте?
О, я так люблю старих.
Що більше літня людина має форму карамельної палички.
Чуваче. Обожнюю старих, які такі…
Навіть не підіймуть голови.
Навіть він не знає, скільки ще життя попереду.
Розумієте мене?
Це вага гарного життя псує йому спину.
У старого має бути погана постава.
Це свідчить, що ви жили на повну.
Якщо у літньої особи гарна постава, це точно ухилянт.
Не поважаю. Вибачте.
Це так.
Має бути погана постава,
бо що гірша постава старої людини, то кращі історії.
Як ви такі стали?
Це я найбільше любив, коли відвідував прабабусю в хоспісі,
де вона доживала своє, коли я був підлітком.
Там про вас піклуються до кінця віку,
і мама залишала нас там на три–чотири години,
і це чудово. Я хотів провести час із бабусею,
та в бабусі була деменція,
тому через 25 хвилин я міг сказати: «Я піду по воду», —
а вона казала: «Зараз багато чорних скрізь». І я такий…
Їх точно більше.
Я міг перепросити й зайнятися своїм.
Не те щоб я не любив бабусю чи бути з нею.
У людей із деменцією погана пам'ять, тому немає про що розмовляти.
І так сталося, що Ленні в сусідній кімнаті
пам'ятав усе.
Крутішої людини я ще не зустрічав.
Йому було 97, і він прожив найкрутіше життя.
Він розповідав мені історію за історією годинами,
і вони захоплювали.
Він жив насиченим життям. Він брав участь у трьох війнах.
Він підкорив п'ять гір.
Він…
Так, він розповідав, що трахнув Розу Паркс.
У передній частині автобуса. Я такий…
«Схоже, у вас деменція. Не думаю,
що це сталося так, як ви пам'ятаєте».
І хіба ззаду не інтимніше?
Думаю, можна було б трохи попихтіти, але, що ж,
мабуть, це мінуси молодості.
Не перевірити історії старого. Мене ще не було.
Не люблю бути молодим. Я нічого не знаю. Мені 28.
Навіть не певен, чи Майкл Джексон був чорним.
Усі так кажуть. А я ж не бачив.
На всіх фото, які я бачив, він був азійкою, тож я…
Я не дізнаюся.
Мене це так засмучує.
Як я люблю старих.
От би моїй авдиторії було 65 і більше.
Боже мій.
Так. Кар'єра була б куди коротшою, але…
Вони враховують, кого ще бачили за життя.
І це лестило б.
В історіях старих, як коли я слухав історії Ленні годинами, я люблю те,
що вони надихають думати про історії, які я розповідатиму, коли постарію.
Сподіваюся, я житиму на повну й матиму цікаві історії.
Мені подобалося слухати його історії про війну, пригоди, сімейні історії.
Ці найцікавіші, я дуже хочу сім'ю.
Я дуже хочу мати дітей, але не зараз. Ні, не зараз. Усе зараз доволі добре.
Так.
А ще я боюся мати дітей, бо я кепкував із багатьох людей.
І якщо ви вірите в карму…
У мене буде таке криве дитя.
У моєї дитини буде п'ять ніг і акулячий плавник на спині.
Він буде просто почварою.
Але я знаю, що я ще недостатньо дорослий
для розмови, коли він запитає: «А чому я такий?»
Чорт!
Я буду такий…
Бо татусь дотепний.
Знаєш.
Я смішив багатьох людей.
І ти смішитимеш.
З інших причин, але, що ж.
Вони ж заплатять за вхід.
Головне — це час.
Я хочу вибрати вдалий час для дітей.
Мені 28, тож у мене є ще купа часу.
Переваги бути хлопцем:
не треба поспішати заводити сім'ю. Ми можемо заводити дітей, коли захочемо,
що, на мою думку, несправедливо щодо жінок,
ураховуючи, що саме жінки мають народжувати дитину.
Нелогічно, що вам треба змагатися із цим біологічним годинником.
Це неправильно.
Бо жінки
можуть почекати, поки подорослішають, але хіба з віком не ростуть
шанси того, що дитина буде…
«перша на обід», так би мовити.
А як це сказати краще?
Стогніть скільки влізе, але не вдавайте, ніби за 25 хвилин до обіду
ви не бачили, як ці малі бігли коридором.
А ви такі…
Прокляття.
Наруто засмокче всі спагеті.
Клас.
Я не кажу, що це погано.
Власне, круто спостерігати за діями Божими.
Бог завжди знаходить спосіб вирівняти ситуацію.
Бог завжди замінює негатив на позитив.
Щоразу, коли ви бачите когось із меншою удачею
в певному аспекті,
хвилюватися не варто, бо Бог благословить цю особу
якоюсь рисою, а іноді й набором навичок.
Трохи вирівнює умови гри.
Уперше я помітив це у свого племінника Чейза. Він підліток, але в нього аутизм,
добрячий, бляха,
це, мабуть, не медичний термін, але він…
У нього точно аутизм.
Він не спілкується.
У нього є таке. Він розмовляє лише з мамою.
Не гляне в очі, не визнає, що ви поряд. Це досить некультурно, але це…
Це його симптом.
Але його благословення
в тому, що він гарно малює.
У підлітковому віці малює краще за всіх моїх учителів.
Я думаю, круто бачити, як Бог завжди знаходить спосіб зрівняти всіх.
Це мене вражає.
От би я знав про це раніше.
Може, це змінило б мою точку зору в дитинстві.
У нашій школі був хлопець Алекс. Алекс був моїм ровесником.
Ми разом навчалися.
Разом ходили в зал.
У нього були особливі потреби, і він мав…
Він… У нього був членисько.
Не знаю, як ще вам це сказати. Він був благословенний.
Усім було його шкода.
До біса його.
Він тероризував нас у роздягальні цілий семестр.
Ми всі стояли біля шафок. І такі: «Алексе, чорт забирай!
То ось де твоя зайва хромосома?
Пощастило тобі, старий».
Досі він найкраща людина, яку я знаю. Сподіваюся, він зараз не кривдить когось.
Їй не завадить шолом.
Вони не завжди осягають власної сили.
Але він хороший чувак. Заслуговує на кожен сантиметр.
Так, ми казали, що в нього синдром членодауна.
Так.
Велика повага Алексу.
Так.
Короткий автобус, але довгий член. І це…
Це баланс. Зрештою, таке воно життя.
Збалансоване.
Усього не отримати.
Іноді ти просто дотепний.
Нічого.
Я перемагав його у вибивали.
Із заздрості. Я думав: «Навіть не користуєшся ним».
Так, але…
Бог діє загадково, так?
Знаєте, що смішно? Я знаю, що я загадав Бога вісім разів
за дві хвилини. Я навіть не дуже вірянин.
Сподіваюся, Бог є. Щодня молюся, аби Бог існував.
Було б логічно, дало б чимало відповідей.
Іноді це складно.
Щось трапляється, і ми починаємо сумніватися у вірі.
Важко вибрати релігію.
Кажу, що важко вибрати релігію, але я досі ношу хрестик.
Так.
Та з тієї ж причини, що беру презерватив на перше побачення.
Сподіваюся, не доведеться використовувати.
Про всяк випадок.
Якщо я помру, а Ісус скаже: «Ти сюди не потрапиш.
Ні, синку, я придбав браслет».
Пропускай.
Я оплатив цю зустріч. Де твій тато?
Так, релігія — це складно.
Та я завжди поважав релігію.
Я щиро поважаю релігію кожного.
Важливо, щоби люди вірили у щось.
Моя колишня добре показувала це. Вона була дуже релігійною.
Це одна з найбільш релігійних людей, яких я знаю,
і це смішно, бо вона точно не потрапить на небеса.
У жодному разі, бляха. Навіть як мій плюс один.
Їй доведеться сидіти кілька століть під тими воротами.
Вона була така релігійна, але просто погана людина.
Ви знаєте таких людей?
Вони такі релігійні, що ви думаєте: «Ти трохи компенсуєш».
Який християнин прокидається,
аби читати Біблію, коли попереднього вечора ти хотіла, аби я вилизав дупу.
Який це псалом, Жезабель?
І як ти уламала мене? Це важливіше питання.
Люди, це, бляха, огидно. Ви не шарите. Я навіть цибулі не їм.
Я і не уявляв, що вона на таке здатна. Не знаю, що на мене найшло.
Не знаю, чи це Святий Дух дупи, чи що,
але так мій язичок ще не викручувався.
Усе ж розійшлися.
Лизали комусь анус, і розходилися?
Це найгірша Таємна вечеря, люди.
Це просто…
Це огидно.
На смак як зрада й копійки.
Але
це її релігія.
Я не дискредитую чиїхось переконань.
Я теж у дещо вірю.
У мене є переконання. Можливо, вони не такі глибокі, як релігія,
але я вірю в те, що сильно впливає на моє життя.
Наприклад, я погано сплю.
У мене катастрофічні проблеми зі сном,
і частково це пов'язано з тим, що я щиро вірю
в привидів і монстрів.
Я 28-річний дорослий, і я найбільше боюся темряви.
Ви ж не знаєте, що там.
А я скажу вам, там привиди й монстри, і ви сміховинні, бо не переймаєтеся цим
із дня в день.
Вони справжні.
Я таке сцикло. Серйозно.
Мені доводиться щоночі спати з увімкненим телевізором,
бо я переконав себе, що якщо телевізор увімкнений,
привиди подумають, що в мене гості,
тож я просто вкладаю п'ять копійок до того, що дивлюся,
переборщуючи.
Дивовижно, як нам усім тут весело.
Лише я і 12 найбільших чорних хлопців, яких я лише бачив.
І ми дивимося «Крутих дівчат».
Знаєте, треба встановити основні правила.
Привиди мають знати, що вони тут у небезпеці.
Я присів. Та вони не знають.
Дванадцять чорних не бояться нічого.
Крім людей у нарядах привидів.
Так.
Монстри таки справжні.
Я не зв'язуюся з привидами.
Вони недоторкані,
бо іронія в тому,
що чим невинніший і приязніший привид, тим страшніший він.
Привид дитини. Геть від мене, бляха.
Не знаю, демон ти чи ти в розшуку, забирайся з мого дому негайно.
Вони завжди найстрашніші, коли з'являються в коридорах.
Пограйся з нами.
Завжди британці. Усі мертві діти — британці, коли привиди, без причини.
Мертві британські діти все хочуть гратися.
Навіть не знаю, що сказав би привид американської дитини,
та це було б щось жахливе.
Заповзаєте в ліжко посеред ночі й чуєте:
«Я ненавиджу цю школу».
Перевіряю, чи вам ще весело.
Просто перевіряю.
Перевіряю вас.
Люди.
Привиди страшні.
Сильніше мене лякають лише монстри,
і мені набридло, що ви не сприймаєте їх серйозно.
Бо вони скрізь.
Ось цікавинка. Ніхто не знає, де вони.
У всіх різні теорії щодо того, де монстри ховаються.
Я чув про дивні місця. Я чув, що за шторками душових.
Я знаю людей, які не підуть у туалет, якщо не відсунуть шторку,
аби переконатися, що цей виродок там не намилюється гелем.
Виявляється, саме він приклеював волосся до стін душової
усі ці роки.
Скептично ставлюся до цього.
Деякі місця менш безглузді.
Шафа — логічно. Досить стандартно.
Багато хто боїться, що монстр вийде вночі із шафи й з'їсть вас.
Логічно. Це, бляха, жахає.
Не можна, щоби монстр вийшов із шафи. Це подвійно страшно.
Ви хочете сказати, що в моїй кімнаті не лише монстр,
але, можливо, він ще й гей.
Ви казали, що з'їсть мене.
Ви не сказали, що спершу член. Стільки пропустили.
Тепер у моїй спальні блукає гейська темрява.
Мене переслідує Lil Nas X.
Скажіть мені.
Скажіть, чи наступна пісня про мене?
Чому ж він обрав мою шафу?
Це менш страшно, радше лестить. І я не проти.
Шафа — це логічно.
Скажу, що найпоширеніше місце,
у якому я не боюся побачити монстра,
це під ліжком.
Одне з найпоширеніших місць, особливо в дитинстві.
Ми боїмося, що рука монстра вилізе й схопить нас за ногу.
Я не боявся.
Думаю, тому, що я рано почав мастурбувати.
До 11 чи 12 я був такий: «Агов,
хай підіймає сюди свою ручку.
Він лише допоможе». Розумієте?
Тепер я монстр.
Він до такого точно не готовий.
Я б забив свого демона членом.
До таких пострілів він не готовий. Він би закохався, ставав би власницьким.
Стукав би по бильцю о третій ночі: «Ти спиш?»
Мені вранці в школу. Спокійно. Охолонь.
Чорт забирай.
Ти ще не ситий?
Не думав, що він туди поміститься.
Точно немає місця для монстра й усіх тих рушників під моїм ліжком.
Розумієте мене?
А якщо і є, то він хрусткий.
Він не…
Він ні до кого не підкрадеться. Надто гучний.
Демона сперми можна почути за кілометр.
Ще і як можна.
Вони зовсім не потаємні.
На жаль, бляха.
Однак,
до речі про демонів сперми…
Є ще один монстр, якого люди бояться, і його треба обговорити.
Клоуни.
Багато хто не лізе до клоунів.
Хоча ви й зустрічалися з кількома. Це ваш прокол. Усе ж…
Поважний страх, я розумію.
Я особисто не боюся клоунів, та розумію.
У мене чотири сестри, і вони до смерті бояться клоунів.
Коли мені було 13 років,
ми дивилися оригінальні фільми «Воно».
Для тих, хто не знає, є фільм «Воно».
Він заснований на книзі Стівена Кінга. Він про клоуна-вбивцю-демона-монстра,
який живе в каналізації, і він вилазить стоками,
щоби їсти дітей. Про це весь фільм, про цього монстра,
і ми дивилися цей фільм у дідуся,
і він так налякав моїх сестер,
що вони три тижні не приймали душу.
Настільки боялися, що він вилізе зі стоку
й з'їсть їх, коли вони були дітьми.
Але вони не знали, що до того часу
я вже дрочив у душі.
Тож
він їв моїх дітей. Я подумав,
що ми встановили гарні стосунки й порозумілися.
Корову не вбивають, якщо та дає безплатне молоко.
Це ж основа бізнесу. Розумієте?
Його звати Пеннівайз, але він наповнювався сповна.
Саме так. Той хлопець…
Той хлопець там добряче наїдався.
Вони всі плавають на поверхні води.
Як розлив нафти.
Не треба дрочити в душі.
Так можна набрати форму карамельної палички,
бо ти горбишся під гарячою водою.
Виліплюєшся, як мундштук.
Це також марнування часу,
бо якщо не влучиш у каналізацію, і потрапить десь на ванну,
наступні 12 хвилин треба просто набирати воду.
Це має бути пряме попадання, інакше не завдасть шкоди.
Усвідомлюю, що потрібно більше фанатів-хлопців. Це допомогло б.
Якби тут було 70% хлопців, а не жінок, усі зараз би такі…
Бо всі чуваки це розуміють, і кожна дівчина така: «Це медуза?»
Що?
Чому має липнути…
Власне, за консистенцією доволі близько до медузи.
Це огидно, що б це не було.
Хлопці такі огидні.
На щастя, ми кумедні випадково.
Це допомагає пройти сором статевого дозрівання
бо ви, леді, з глузду з'їхали б,
якби ви бачили, яка це дурня
бути юнаком, який намагається навчитися вправно мастурбувати.
Ой, люди.
Ганебна помилка за ганебною помилкою.
Гадаю, ніхто не розуміє труднощів так, як жінки,
бо те, як ви самі розбираєтеся зі своїм спінером,
я не зрозумію і за мільйон років.
Вас просто викинули в пустелю без інструкцій.
Ви змушені самі розбиратися. І вам удається!
Цілком самим, і я так пишаюся кожною з вас.
Серйозно.
Адже…
Адже якби не ви, ми б ніколи не розібралися.
Вам уже доводиться пояснювати нам кожен крок,
навіть це виснажує в найпростішому вигляді.
Хлопці.
Скільки разів ви так довго пестили дівчину,
що прокидалися вранці такі…
Я що, грав у боулінг учора?
Я дев'ять годин займався скелелазінням у приміщенні?
Наступного дня я вказую на все, як Людина-Павук,
бо я не можу…
Я вже не можу розправити сухожилля.
Я не можу нічого схопити.
Клас, ти кінчила, а в мене церебральний параліч. Крутяк. Ага.
Це боляче. Ви дуже сильні, дівчата, молодці.
Жінкам точно важче. Беззаперечно.
Гадаю, чоловікам більш соромно, бо ми не слухаємо нічиїх порад.
Учимося методом проб і помилок, а ці помилки не забуваються.
Кожного чоловіка тут застукували,
знаєте ви це чи ні.
Ви не такі потаємні, як гадаєте.
Це добре, треба знайти свою систему.
Як дорослий чоловік кожен тут знає,
як це робити, де це робити, коли це робити.
Як підлаштуватися відповідно до часових поясів і сонцестоянь.
Потрібно танцювати з бубном, але ми маємо розібратися складним шляхом.
І слава Богу, що мене ніколи не застукали на гарячому.
Не знаю, як би я це пережив,
але я пам'ятаю, як мене вперше застукали за переглядом порно,
і мені було, ой леле,
мені було 12.
Так. На свій захист, я не шукав порно, коли знайшов.
Я шукав різдвяні подарунки в спальні батьків.
Була середина грудня. Коли я приходив зі школи,
мама поверталася з роботи за кілька годин.
Я знав, що подарунки вже придбані, тож я вдерся до батьків.
Рознюхував там усе. Спершу я перевірив під ліжком.
Там був мій монстр.
«Ти шукаєш іншу сучку?» Я такий:
«Не зараз, інше завдання. Гаразд».
Шафа.
Там зберігають подарунки.
Я впевнено підходжу до шафи. Широко відчиняю.
Немає.
Я хотів здатися й піти до своєї кімнати, але я почув голос.
Не знаю, з голови чи з-під ліжка, але я почув:
«Перевір верхню полицю».
Я так і зробив.
На перший погляд, це була типова верхня полиця батьківської шафи.
Ковдри складені спереду, худі збоку,
але мій погляд привернув синій картон,
що виднівся з-за ковдри,
тож я забрав ковдри, а там
такий гігантський
ящик від пива «Бад Лайт».
Така величезна коробка, десь на 64 бляшанки «Бад Лайт».
У вас є вітчими? Розумієте мене?
Так. Ящик пива «Це не моя справжня сім'я».
Та я знав, навіть у 12. Я подумав:
«Пиво тримають не тут.
Там точно подарунки».
І ще і які.
Я взяв ту коробку.
Це була найбільша коробка порно, яку хтось колись бачив.
Це була ціла коробка з 40 касетами,
які мій вітчим зібрав за свою «кар'єру», скажу так.
Я їх переглядаю. На всіх якісь різні дивні назви.
На одній написано «Ейпріл 2003-го»,
це було жахливо, бо так звали мою маму.
Я подумав: «Сподіваюся, тут є "джун, джулай, огест"».
Сподіваюся, це
штамп часу, а не психотерапія до віку.
Не міг ризикувати, вибрав без назви, поклав коробку з ковдрами на місце,
і побіг до себе. У мене був відеоплеєр, і я подивився.
Не раз.
Перший перегляд був для насолоди.
Але після того першого разу я почав робити нотатки.
Бо мало жінок знають, наскільки важливе порно
для навчання юних чоловіків.
Поки ми не побачимо порно, ми не знаємо зовсім нічого,
а ми вдаємо протилежне,
тож це купа нової інформації, яку ми намагаємося засвоїти.
Це бентежить. Коли ти такий молодий і недосвідчений,
ти не уявляєш, що порно —
це не справжній секс.
У такому віці ти навіть не уявляєш, що це різні речі.
Після того фільму
я думав, що можна злягатися лише з п'ятьма.
Я думав, що існує лише груповий секс.
Я подумав: «А?» Потрібно більше кращих друзів.
Не Алекса.
Це й купа позитивної інформації, яка потрібна,
бо ми такі дурні й такі самовпевнені в цьому віці.
Ви розмовляли із школярем?
Ми всі такі: «Я трахнув 100 дівчат на попередній перерві.
Сам ти цнотливий».
А через рік ми нарешті дивимося порно,
і ми такі: «От чорт!
Кицька набагато нижче, ніж я думав».
Та до перегляду порно усі хлопці думають, що кицька тут. Ми…
Ми думаємо, що встромимо член вам у пупок.
І це секс. Розумієте мене?
Сподіваємося, там ямка.
Купа нової інформації, яку треба спробувати переварити.
Я радий. Я в захваті.
Не терпиться до школи. Розказати друзям. Я буду чоловіком.
Та через те, що я був так захоплений, я зробив найбільшу помилку новачка.
Я навіть не подумав, що треба повернути касету.
Я повернув коробку й ковдри, та подумав: «Та там купа».
Він не помітить, що одна зникла, так?
Не так.
Того ж вечора близько 23:00, та касета навіть 24 годин не побула в мене.
Я збираю речі до школи в себе в кімнаті.
Наплічник повний, я лізу до ліжка. Я до біса виснажений.
Через усі ті нотатки.
Я вмостився собі зручненько під ковдрою, і тут я чую,
як вітчим повертається з пізньої робочої зміни.
Усі звуки в домі були одноманітними завжди.
Я знав, що він робить,
не бачачи, що він робить.
Щоночі звуки були однакові.
Було чутно, як заходив через гараж на кухню, відкривав пиво,
заходив у спальню,
де він умикав душ і роздягався.
Як і щовечора.
Та цього вечора
я почув, як відкрив пиво,
тоді він зайшов до спальні,
але я не почув душу.
Десь 20–25 секунд тиші.
А потім я почув
на весь дім:
«Якого біса?»
Я в себе в кімнаті такий: «Це може бути що завгодно».
Сподіваюся, мама зраджує там.
Сподіваюся, він натрапив на п'ятьох людей.
Бо за цим вигуком послідували ще дві хвилини
глухої тиші.
Я лежу в себе такий: «Що, у біса, відбувається?»
Бо потім я знову почув кроки.
Кроки все ближчі
й важчі.
Я пітнію і в мене стояк, жахливе поєднання в такому віці.
Це був перший раз, коли я сподівався, що таємничі кроки належали привиду,
бажано привиду мого справжнього батька, щоби цього не сталося.
Я знав, що він відлупить мене.
Я знав, я в біді. Монстр тримав за руку.
А я: «Не зараз. Спокійно.
Пізніше. Побачимо, що буде».
Кроки стихли біля дверей моєї спальні.
Я такий: «Чорт!»
Двері привідчиняються,
і мій вітчим нахиляється
й промовляє лише:
«У мене дещо зникло.
Я знаю, що ти знаєш,
що я знаю,
і коли завтра я прийду з роботи додому,
аби ця річ була на місці
й перемотана».
Я подумав: «До початку чи де ти зупинився?»
Треба придумати якусь систему поділу.
Тепер це наша колекція, ясно?
Запитує: «Тебе покарати?»
«Ага, уперед, замкни мене із цим фільмом».
Тямите?
На ціле літо. Я лише за.
Це переломна мить у наших стосунках,
бо ми ненавиділи одне одного, у нас не було нічого спільного,
але дещо з'явилося.
У мене з'явився важіль.
Ми не могли видати одне одного, не видавши себе. Було круто.
Тож або бий мене, або масуй собі прутня. І те, і те не вийде.
Домовилися?
Так ми й зблизилися. Це було гарно.
Ой, люди.
Так.
Це було гарне зближення.
Та інтернет мусив усе зруйнувати.
Порно в інтернеті — це клас, та тепер не зблизитися із сім'єю.
Ненавиджу інтернет. Чесно.
Соцмережі… Я ненавиджу соцмережі,
і розумію, що ви не очікували, адже через них ви й тут.
Цікавий факт про мене. Я ненавиджу соцмережі.
Ніколи не хотів займатися. Я відкладав це роками.
Соцмережі жахливі, такі негативні, токсичні.
Купа жахливих людей, які все жахливо висловлюються.
Це найгірше місце, якого б краще не існувало.
Жахливо, що говорять люди,
ці люди, ці тролі.
Купка довбаних невдах
без друзів, без життя
й без аватарок.
Цілими днями сидять удома, хочуть усіх скасувати
або писати злі коментарі, адже в них настільки нікчемне життя,
що й не можуть уявити життя без страждань.
Доводиться принижувати інших, залишаючи злі коментарі й грубо висловлюючись.
Я завжди відповідаю. Завжди, людоньки.
Я не можу по-іншому! Я не можу осягнути реальності,
у якій люди можуть розмовляти так зневажливо, як їм заманеться,
без жодних фізичних наслідків. Це зводить мене з розуму.
І я знаю…
Я знаю як «публічна особа»
я маю бути розумнішою людиною, не опускатися до їхнього рівня,
але вбийтеся вже, люди.
Це стосується кожного лихослова в інтернеті.
І я знаю, що це жорстоко так казати,
але, як на мене, жодна хороша людина,
яка робить щось позитивне для суспільства, не залишатиме негативних коментарів
до того, що хтось так сміливо створив і поділився цим зі світом,
і нам не потрібні такі люди.
Вибачте.
Це неймовірно, як далеко люди заходять із лихослів'ям в інтернеті.
Раніше цього року ми летіли з Лос-Анджелеса до Ванкувера, Канада,
на комедійний фестиваль.
Я мав один виступ. Подорож тривала 36 годин. Дуже швидко.
Я поїхав у аеропорт.
Із собою я взяв лише наплічник,
що, на вашу думку, було б ідеально, та це незручно в аеропорту,
бо управління безпеки не знає, куди подіти наплічник,
і вони щодня змінюють правила, і поводяться з вами, як із повним ідіотом,
бо ви не знаєте їхніх правил.
У цьому випадку я пройшов через контроль
майже без проблем. Їм не довелося відкладати наплічник.
Я іду до воріт, до літака. Я справді радий перельоту,
бо він не такий довгий, і я знав, що в мене місце біля вікна,
яке, безперечно, найкраще місце в літаку.
Так, та лише до кінця польоту.
Знаєте, як попереджають, що от-от приземлення?
За 55 хвилин до приземлення.
І вас будять, поки ви солодко спите біля віконця,
щоби сказати якусь дурницю на кшталт: «Підійміть віконну шторку
до верху для приземлення».
Ніби цей виродок перевіряє свою сліпу зону з 28 місця.
Тож я хотів хоча б трохи подрімати під час перельоту.
Ми сідаємо в літак. Це менший літак, яким ви всі літали,
де полиці над головою такі малі, що весь багаж у багажному відсіку.
Мені пощастило, що я мав лише наплічник,
бо навіть якби помістився на полиці, а він не помістився. Замала.
Наплічник кладуть під сидіння попереду. Я знаю це, ви знаєте. Я роблю так завжди.
Я всідаюся собі, кладу наплічник, і я припустився маленької помилки.
Я трохи засильно напакував наплічник.
Помістився лише на 75% під сидінням переді мною.
Я відчуваю це й думаю: «А знаєте що?»
Буде більше місця й мені буде зручніше,
якщо я покладу наплічник під ноги ось так.
Набагато більше місця.
Можу погратися в русалку.
Проблему розв'язано. Сиджу, розслабляюся, чекаю на сусідів за місцями, бо сусіди
дуже сильно впливають на весь переліт.
Миттєво мені гайки.
Позаду мене якраз впускають
двох найгірших сусідів за місцями в літаку.
Поруч зі мною на місці посередині трирічний хлопчик, який…
Так, щойно він сів, він відразу почав своє трирічне…
І я такий: «Бляха».
Я проб'ю цьому засранцю грудину.
Ясно?
Вона точно ще м'яка.
І я розлючений.
Не через плач.
Плач дитини в літаку не турбує мене.
Я знаю, що це не щось підконтрольне,
та можна контролювати рухи своєї дитини.
Бо до кінця 30-хвилинного процесу розсаджування,
рука цього малого
була ось як близько до мого обличчя.
І він такий…
Я роблю все ввічливе, аби його забрати.
Я кажу: «Добре, але…
Добре, гаразд. Мабуть…
Мабуть, досить. Хтось може розборонити нас?»
Я роблю все, щоби батько зрозумів,
що це не нормально, а він не звертає уваги.
Я ледь не нахилилася до тата й не сказав: «Агов.
Ви можете забрати свого до біса сексуального малого від мене?»
Так. Я знаю, це огидно.
Але що я маю зробити,
щоби привернути його увагу, аби він усвідомив, що це недоречно.
Те, що тут коїться.
Батько вчинив найбільш некомпетентно.
Він сидів біля проходу й дивився щось на iPad,
і батько був…
Жодної неповаги, лише точні деталі. …тато важив не менше 190 кілограмів.
Це був великий чувак.
Якби я захотів попісяти, то міг лише під себе, із чим я погодився. Усе гаразд.
Тому я намагався зберігати самовладання.
Ми виїжджаємо з воріт на злітну смугу,
і стюардеса ходить туди-сюди,
усі пристебнулися, і вона зупинилася біля мого ряду.
Вона побачила мій наплічник під ногами й сказала:
«Нєа.
Пане,
покладіть наплічник під сидіння перед собою».
Я сказав: «Ах.
Не поміщається, та все гаразд.
Дивіться.
Місця ще багато, дуже зручно. Не переймайтеся. Та дякую вам».
А вона така: «Не гаразд.
Покладіть під сидіння перед собою,
або забиратимете його зі смуги для багажу».
Я сказав: «Він не поміщається,
а ми вже в повітрі.
Що ви зробите?»
А вона каже: «Не знаю,
не мій наплічник — не моя проблема».
Я такий: «Не говоріть так, ніби це Spirit Airlines.
Я учасник
програми American Platinum Rewards Executive Pro.
Ясно?
І я маю вдосталь кілометрів, аби ми говорили, як дорослі, і погодилися,
що ми обоє знаємо, що це дурне правило. Воно не грає ролі.
Дивіться.
Забудьмо про це й летімо собі далі».
Вона каже: «Правило не дурне. Він заважає вийти».
Я сказав: «О.
Серйозно?
У пастці. Перший вискочу з літака.
Справді, усе гаразд».
«Не гаразд. Якщо виникне надзвичайна ситуація,
ви маєте мати змогу зійти якомога швидше».
Я запитав: «Як думаєте,
що більше заважає мені вийти?
Мій наплічник
чи Тімон і Пумба,
що сидять поряд?
Га?»
Навіть дитина така… А я такий:
«Ви злите цього сексуального малого».
Тож тепер,
вірите ви чи ні, тепер починаються справжні проблеми.
Я в літаку,
я розлючений,
і в мене є Wi-Fi.
Тож, як ідіот,
щойно я ловлю мережу, я заходжу у твіттер і пишу про те, що щойно було.
Власне, я написав, що я вважав це безглуздим правилом,
аби вона погрожувала здати мій багаж і додати цей дуже незручний процес
до моєї швидкої подорожі,
коли це ні на кого й ні на що не впливало.
Лише цим поділився.
І, людоньки.
Я не знав, що весь твіттер —
це
стюардеси, усі вони.
До останнього. Усі у твіттері знають кожне правило в літаку,
і їм зовсім не начхати на це, вочевидь.
Люди, сотні й сотні,
й ще сотні
незнайомців почали заповнювати мою стрічку найзлішими твітами,
розлючені через мою позицію щодо ситуації.
І вони знайшли тупий загальний консенсус:
«Хіба так важко просто дотримуватися правил?»
Я поясню.
Я розумію правила.
Я розумію, для чого певні заходи безпеки,
щоб убезпечити всіх. Звісно, я це розумію. Але також
користуйтеся мозком.
Наприклад, я розумію обмеження швидкості на більшості автострад,
і воно різне в різних містах,
але в середньому близько 100 кілометрів на годину.
Я цілком розумію і поважаю те, що це визначена
рекомендована швидкість
для нас, громадян, аби рух транспорту відбувався за належної швидкості.
Я це розумію.
Але також
якщо ви справді
їдете зі швидкістю сто кілометрів на годину
на автостраді,
я вас пошматую, ви второпали?
Їдь швидше, сцикуне.
Скористайтеся інстинктами: «Знаєш що? Я можу розігнати цю сучку
до 120, як дорослий,
аби рухатися швидше».
Так? Треба використовувати
інстинкти, дотримуючись правил.
Так я думав про правила й у літаку.
Я знаю про правило про наплічник, усі знають,
але він ні на кого не впливає, то, може, ми трохи підзаб'ємо?
Нєа.
Натомість я вісім годин сперечаюся із 700 незнайомцями.
І ми все обмінювалися твітами.
Найкраще, коли сперечаєшся з людьми в інтернеті
про те, що ти особисто пережив,
це те, що вони не були поряд, щоби побачити деталі ситуації, так?
Вони знають лише те, що ти їм сказав, і те, що хочуть припускати.
Тому після початку сварки в інтернеті,
люди просто починають вкидати власні дивні сценарії,
які не мають нічого спільного з тим, про що йдеться,
аби виправдати себе.
Я не хотів класти наплічник до багажу,
а всі писали щось на кшталт: «Річ не у твоїй безпеці.
Ідеться про безпеку інших.
А якщо буде аварійне падіння на гору,
і під час евакуації…»
«Повтори про себе повільно.
Ну ж бо.
Думаєш, ми переживемо падіння?
На гору?»
І в них на все є аргументи. «А якщо ми виживемо?
І якщо наплічник не буде під сидінням,
він опиниться в проході, і хтось зашпортається при евакуації
і пораниться?»
Якщо ти
не можеш
узяти
й переступити, бляха,
мій наплічник JanSport
двадцять п'ять сантиметрів заввишки,
щоби врятувати своє життя,
то це природний відбір, засранцю.
Тобі пора померти.
Ясно?
Ти недостатньо спортивний, щоби вижити.
Люди, я не міг повірити,
як далеко люди можуть зайти,
аби сперечатися про те, що їх не стосується, в інтернеті.
Це вражає, бо все це дуже швидко набирає масштабів.
Проявляється менталітет натовпу, бо все, що відбувається онлайн…
Коли досить велика група людей
засмучена чимось в інтернеті,
усі хочуть унести свою лепту,
бо там купа людей, які мають негатив до себе, який мають проєктувати на інших.
Це їхня можливість, це ваше покарання. Якщо посваритеся в інтернеті,
вас покарають, щоби всі могли казати
вам усе, що завгодно.
Що завгодно, навіть якщо це куди гірше,
ніж те, що ви сказали спершу.
Це вражає, і мене це ніколи не хвилює.
Слухайте.
Вам нізащо не зачепити мене за живе.
Ясно? Моя душа вже давно вигоріла.
Мій літак давно розбився,
і я не переступив через наплічник в емоційному плані.
Розумієте мене?
Лайте мене скільки влізе.
Та ви маєте знати дещо про мене й про те,
чого я навчився завдяки терапії:
я завжди сильно захищаюся, вочевидь.
Я дуже швидко відчуваю потребу захищатися, якщо відчуваю,
що на мене хтось нападає.
І я щоразу захищаюся до смерті.
Можете лихословити мене в інтернеті скільки завгодно,
кажіть усе зле, що забажаєте,
намагаючись образити мене, та просто знайте,
я вас перекособочу вербально, люди. Я…
Тепер моя мета — змусити вас плакати.
Я завжди перемагатиму в цій битві.
Тож коли я вдарю вас сильніше, ніж ви мене перші,
не поводьтеся так, ніби ви жертва, гаразд?
Це мій найбільший мозоль у всьому інтернеті, і…
мабуть…
Мабуть, найкращим прикладом цього було це спілкування у твіттері
про ситуацію з наплічником.
Я сперечався з людьми, ми прожарюємо одне одного,
гаємо час, розважаючись.
Мені було весело.
Та одна жіночка переборщила.
Вона ніяк не могла замовкнути.
Вона сама написала мені 60–70 твітів незалежно від того,
відповідав я чи ні, а я відповідав на чимало.
Але не… Не на всі, очевидно.
Вона була в цьому натовпі, усі вносили лепту,
і вона хотіла приєднатися, тому почала говорити все зліше й зліше,
й зліше, не очікуючи наслідків, та мені було байдуже.
До її останнього твіту.
Останнього я не міг проігнорувати. Вона написала мені:
«Я не розумію, чому ти така непокірна плакса-сучка».
Слід було заблокувати її?
Мій піарник погодився.
Але мені так набридло,
що на мене одного
напала група із семисот осіб.
Вона була дуже зла.
Це вона почала.
І судячи лише з фото в її профілі,
вона була…
статурною жінкою.
Я лише сказав
на свій захист:
«Ну.
Якби ти не займала двох місць,
мені вистачило б місця безпечно покласти наплічник
на інше крісло».
Я написав лише це,
і, за статистикою, це не помилкове твердження.
Але, як ми всі знаємо,
тепер усі хочуть бути жертвами.
То як вона,
та, хто це почала, відреагувала?
«Як він міг таке сказати? Він соромить мене за моє тіло.
Скасуймо Метта Райфа».
«Стерво, тобі мене не скасувати. Я не твій абонемент у зал.
Тож вийди з моєї стрічки, бляха».
Це ж не я почав.
Я хороша людина. Я не хочу нікого образити,
але я, бляха, ображатиму.
Це її зовсім не стосувалося.
Я лише хотів поскаржитися про наплічник.
І тепер це причина вбитися для неї.
Добре.
Ні. До біса. Краще займися підрахунком калорій.
Згинь, бляха.
Ні.
Не співчуваю сьогодні, Вашингтоне. Ні.
І до того, як ви всі подумаєте про те, щоби стати на її бік.
Ви скажете: «Ну не знаю, Метте.
Це дуже особисте.
Хіба варто глузувати з її ваги заради свого захисту.
А якщо вона дізнається, що ти досі глузуєш із її ваги,
і це так сильно повпливає на неї, що вона скоїть щось страшне,
наприклад, повіситься.
Як ти почуватимешся тоді?»
А вилізе так високо?
Так.
Я б очманів, бляха,
що десь виготовляють такі міцні буксирні троси. Справді.
Я б очманів, серйозно.
Послухайте.
До біса цих людей.
Ваші соцмережі — це ваше мистецтво.
Ви можете створювати й поширювати все, що заманеться.
І якщо хтось…
Якщо комусь це не подобається,
то публікуйте більше такого.
Хай вони подавляться цим контентом.
Ви уявляєте, скільки людей не люблять мене чи мій гумор?
І знаєте що? Я публікую щодня, бо я вважаю, що це правильно.
Це…
Я вважаю, так правильно, я роблю щось кумедне,
і я можу лише сподіватися,
що хтось посміхнеться, і контент їх потішить.
Це все, чого я хочу від цього всього.
Тож байдуже, якщо у вас ніхто не вірить.
До біса цих людей. Ніхто 12 років
у мене не вірив.
І якби я дав цьому впливати на повагу до власних думок і ідей,
я б не виступав для Netflix у Конституційній залі в улюбленому місті
у всій країні.
Але що я знаю? Я лише артист, так?
Сподіваюся, усім сподобалося.
Старі, дякую, що прийшли. Вам скоро вставати.
Ви знали, хто я, коли прийшли сюди?
Так?
На кабельному є «Тікток»?
Та ну.
А це що таке?
Що тут у нас? Це…
Це їстівна травка?
П'ятдесят міліграмів, убивця.
Якщо з'їсти 50 міліграмів за перший раз,
у вас зміняться займенники.
Ви просто…
Темношкірі, дякую вам усім.
Схоже, ви тут самі.
Аж двоє. Я був упевнений, що в мене різноманітніша авдиторія.
Не схоже.
Гаразд. Не будемо вказувати на них. Це вже неначе шосте січня. Розслабмося.
Я знаю, це ваше місто. Я знаю.
Переклад субтитрів: Дмитро Коваль