Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MIKE BIRBIGLIA: STARAC I BAZEN
Hej.
Kako ste?
Pogledajte nas. Svi smo ovdje!
Svi smo ovdje. Kako uzbudljivo! O, Bože.
Ima li boljeg mjesta od kazališta Vivian Beaumont
u Lincolnovu Centru, jednog od Lincolnovih centara u Lincolnovu centru?
Čestitam što ste pronašli pravi.
Drago mi je što ste došli.
Prošli šou zvao se „The New One”. Nastupao sam 15 blokova odavde.
Gledali ste ga.
A ovaj se zove „Starac
i bazen.”
Godine 2017., otišao sam na godišnji pregled
kojeg se bojim jer patim od mnogih predstanja
koja zovem stanja jer postoje.
A u tom slučaju su predstanja,
osim ako se nisu pojavila na putu do liječnika.
Daju vam popis. Zaokružim sve i prekrižim trudnoću.
Napunio sam 44 g.
i otkrio da su predmeti u ordinaciji za koje sam mislio da su ukrasi...
ipak služe nečemu. Reći ću vam primjer.
Moj liječnik, dr. Walsh, htio je da pušem u cijev.
To je test za pluća, a u cijevi je kugla.
To simulira puhanje svjećica.
Zato to zovem testom rođendanske torte.
Kaže vam koliko vam je torta ostalo.
Manje-više. Puhnuo sam...
A on je gledajući u ekran rekao: „Hajde.”
Da, puhnuo sam pa sam...
Rekao sam mu da sam puhnuo pa mi je rekao da ponovim.
I opet sam puhnuo.
Dr. Walsh je lupio ekran kao da je pokvareni televizor iz 80-ih
pa mi je pokazao što da radim i rekao: „Pokušajte ovako.”
Pomislio sam: „Ne znam mnogo o disanju,
ali sam prilično siguran da nije stvar u ramenima.”
Privukao je stolicu i rekao: „Ne znam što da vam kažem.”
„Da moram suditi samo po uređaju,
rekao bih da ste doživjeli srčani udar
upravo sad.”
Kad je to rekao, jako sam se zabrinuo.
Da sam pomislio da imam infarkt,
otišao bih na hitnu ili bih nazvao njega.
Rekao sam:
„Je li to srčani udar?”
Rekao je da ne vjeruje
pa sam rekao da trebam konkretniji odgovor.
Zatim je rekao da će me poslati kardiologu po drugo mišljenje.
Bojim se drugog mišljenja.
Mislio sam da se prvi pregled temelji na činjenicama.
Nisam znao da su to samo nagađanja.
Da sam znao da su to mišljenja,
istaknuo bih da ne uživam „sjediti” na papiru.
Uvijek se osjećam kao kokoš.
A mogli bi i digitalizirati obrasce u čekaonici.
Čini mi se da sam neke već ispunio.
To su mišljenja.
Ušao sam u gradski autobus koji je poput spore Hitne sa stanicama.
To je drugo mišljenje.
I onda sam upoznao novu kardiologinju.
Pogodite što je tražila. Želi li tko pogađati?
- Puhanje. - Tako je.
Puhao sam i doživio infarkt.
Rekla je da sam loš.
„Imate li srčanih bolesnika u obitelji?”
Rekao sam da mi je tata doživio infarkt s 56 g.
i da je i njegov tata doživio infarkt kad je imao 56 g.
I da u 56. godini planiram iznajmiti stan pored bolnice
i imati fleksibilan raspored.
Mogla bi to biti važna godina za mene.
Rekla je da mi zbog toga preporučuje kardio-trening pet puta na tjedan.
Rekao sam da nitko toliko ne vježba kardio.
Odgovorila je da mnogi toliko vježbaju kardio.
Rekoh: „Profesionalni sportaši ne vježbaju toliko kardio.”
Odgovorila je da vježbaju.
Razgovarali smo o tome 45 minuta.
Složili smo se da se ne slažemo.
Već sam znojan i zadihan.
I malo gladan. Uvijek malo ogladnim.
Pitala je: „Niste li se bavili sportom?”
„Igrao sam nogomet, ali mogao sam se stopiti i trenirati.”
Kužite? Ljudi bi rekli: „Eno Mikea! Ne, Mike je u šumi.”
Kužite? Pa...
U prvom srednje upisao sam se na hrvanje.
Bila je to velika pogreška, objasnili su mi dečki iz kluba.
Jer se na hrvanju ne možeš stopiti.
Moraš se hrvati ili, u mom slučaju, dopustiti da te „shrvaju”
mladi mišićavi muškarci
koji bi mi pritisnuli lice međunožjem
kao da plešu pobjednički ples.
A ja bih za to vrijeme bio u ženskom kupaćem kostimu
koji zovu triko. Ali sam gradio karakter.
Karakter spasioca iz 1920-ih.
Mrzio sam trening hrvanja više od ičeg u životu
jer smo radili mnogo sklekova,
pa sam u ranoj dobi izgubio volju...
za dizanjem.
Zauzmem prvi položaj i pomislim: „Lijepo je. Ovo je...
dobar novi ležeći položaj.”
Zatim se malo naslonim na ruku. Ruke su mi mekane.
Prirodni su jastuci.
Radili smo sklekove i hrvali se.
Bio sam u kategoriji do 70 kg.
Na temelju sposobnosti, sparili su me s hrvačem iz momčadi teškim 46 kg.
Ne znam jeste li vidjeli mnogo ljudi od 46 kg.
Sitni su.
To je kao da se hrvate s vlastitim djetetom.
A ta bi me čarobna beba na treningu često srušila.
Kao da papir obori uteg za papir.
Bio sam užasan. Bio sam jako loš.
Nisam bio dovoljno dobar za natjecanja.
Ali sam putovao s njima i nosio istu odjeću.
Ako je nakon mečeva bilo vremena,
i mi iz B momčadi bismo se borili.
A ja sam razvio tajnu strategiju
da me što prije sruše
i da taj dio mog života završi.
Ali ta strategija nije upalila
kad sam naišao na protivnika s istom strategijom.
Neko se vrijeme gledamo.
Šaljemo si signale: „Slobodno me sruši.”
Kužite? „Evo mog koljena i moje glave.”
„I sklekove ne mogu raditi. Ruke su prirodni jastuci.”
„Znam.”
Bili smo u pat-poziciji.
Ali u srednjoškolskom hrvanju postoje tri početna položaja.
„Ja ću zajahati tebe pa ćeš ti zajahati mene.”
Zatim se pitate tko će koga zajahati.
A to je neutralni grčko-rimski stil.
Mislim da su Grci postavili pitanje: „Tko će koga zajahati?”
A Rimljani su odgovorili: „Svak svakog.”
Nisam povjesničar, ali...
Spustio sam se da zajašem suparnika,
a sudac je zazviždao,
i nekako, ne mogu to ni danas opisati,
ali srušio sam ga i ne mogu vjerovati.
I on ne može vjerovati.
Moji timski kolege su u čudu. Ustali su s klupe
i urlali: „Mike! Pritisni!”
U hrvanju to znači „pritisni”.
I pritisnuo sam ga.
Odjedanput sam vidio krv na strunjači. Znam.
Što mislite kako je meni bilo? Pomislio sam da sam ga ubio.
Bježat ću do kraja života.
Birbiglia, hrvački bandit.
Jedno rušenje, jedno ubojstvo.
„Nije mogao napraviti sklek, ali je ubio mladića golim rukama.”
Zvao ih je prirodnim jastucima.
I onda shvatim da mi curi krv iz nosa.
Nisam ozlijeđen.
Uzbuđen sam jer ću možda pobijediti.
Moje se tijelo pita: „Što ćemo? Krvarimo. Smislit ćemo to sutra.”
Sudac zviždi. „Krv na strunjači.” Očito!
Dečko zadužen za krv istrči s krpom.
Obriše krv i odjuri.
Dečki mi stave čepiće u nos i kažu: „Mike, vrati se i nastavi.”
„Učini što si upravo učinio.”
Budale su mislile da znam
što sam učinio.
Otrčao sam natrag i sagnuo se da ga zajašem,
sudac je zazviždao i završio sam na leđima.
Bio je to jedini put da sam se približio pobjedi u hrvanju.
Tako sam završio ovdje.
U kazalištu Vivian Beaumont. Tako svi završimo ovdje.
Na neki način.
Ispričao sam sve to kardiologinji.
Najvažnije točke.
Rekao sam da nije realno da radim kardio-vježbe pet puta tjedno.
Pitala me: „Volite li plivati?"
Kad sam imao pet godina,
mama me odvela na bazen u Worcesteru u Massachusettsu
i nije mi se svidjelo. Bilo je mokro.
Znojno. Smrdjelo je kao ispod gipsa kad ste klinci.
Bilo je kao da se taj vonj
pretvorio u zgradu
i da ga je netko poprskao pretjerano kloriranom vodom.
Mislim da nisu stavljali valjanu količinu klora.
Mislim da nisu imali upute i da je presavjesna zaposlenica odlučila:
„Voda - klor u omjeru 1:2!”
„Janice, nemojte!”
„Samo radim svoj posao!”
Ne znam kakav gnusni zločin u bazenu prikrivaju,
ali mislim da se nešto dogodilo.
Možda mafijaško ubojstvo usred noći.
Krimosi se pitaju: „Da iskopamo rupu
ili da odnesemo truplo u bazen?”
„Imam obiteljsku iskaznicu. Upotrijebit ćemo propusnicu za truplo.”
„Bacit ćemo ga u bazen. Raspast će se za šest sati.”
Želim reći da ima mnogo klora.
Mnogo je klora.
Jer ima mnogo mokraće.
Mrzim donositi loše vijesti,
ali istražio sam to na internetu i vijesti nisu sjajne.
Čitao sam o znanstvenoj studiji
u kojoj su ispitali javni bazen u kojem stane 750 litara vode
i otkrili 75 litara...
Znam.
Pomislio sam da morate to čuti.
Dvadeset litara mokraće.
A to je previše. Zar ne? U postocima...
U postocima to nije mnogo, ali zamislite to.
To je pun spremnik goriva!
Spremnik Forda F-150 pun mokraće.
Toliko da stignete do Pittsburgha.
Mislim da dobri kršćani koji vode Kršćansku udrugu mladih
znaju za problem s mokrenjem, pa posvuda su znakovi upozorenja
kojima vas mole da ne mokrite...
u bazenu. „Molim vas.”
„Nemojte pišati u bazenu.”
Moglo bi pisati i: „Ima li boljeg mjesta za pišanje...”
od bazena?”
Opsjednut sam znakovima na bazenu jer vam govore što se ondje dogodilo.
Na jednom piše: „Kad je mokro, sklisko je.”
I odmah znate da je neki klinac pao na pločice.
Rastrojeni spasilac odmah je napisao: „Kad je mokro, sklisko je.”
Na znakovima upozorenja inače ne piše „kad”.
Rijetko vidimo zavisne rečenice gdje je potrebna kratka fraza.
„Kad je mokro, sklisko je.” A dovoljno je: „Sklisko je”.
Gotovo je stalno mokro.
Davno su imali znak: „Istuširajte se prije ulaska u bazen.”
Kao da je bilo napisano za jednog tipa.
Mislim da je na početku pisalo: „Greg...”
Ali znak koji se najmanje poštovao kad sam bio dijete, bio je u svlačionici.
Na njemu je pisalo: „Molimo vas da se primjereno pokrivate.”
Nisam to nikad vidio. Kad sam imao pet godina,
mama me odvela u žensku garderobu, a nisam nikad vidio vaginu.
I onda sam vidio sto vagina.
A kad sam imao šest godina, poslala me u mušku svlačionicu.
Mislim da je jedino šokantnije
od sto vagina bilo je sto penisa...
u razini očiju.
A bili su to odrasli penisi. To je važan detalj
jer sam imao penis šestogodišnjaka.
Pogledao sam odrasle penise i pomislio: „O, ne.”
„Čeka me dug život.”
I onda sam potražio dječje penise.
Nemojte to vaditi iz konteksta.
Moglo bi me stajati karijere. Zbog nekoliko neopreznih riječi.
Dobro se sjećam te svlačionice
jer kad sam imao sedam godina, dolazio je jedan starac,
najstariji čovjek kojeg sam vidio.
Imao je 120 ili 130 godina.
Sjedio bi na klupi u svlačionici
potpuno gol. Nije bio primjereno pokriven.
Moguće je da je cijeli dan pišao u bazen.
Taj bi si prastari čovjek masirao testise dječjim puderom.
Slušajte me. Želim biti jasan...
Nisam namjerno neumjestan.
Pokušavam prenijeti precizno sjećanje iz djetinjstva.
Moglo bi biti smiješno da postane dio i vaših sjećanja.
Ključno kod starca bilo je to
da se nije žurio.
Kao kad udarači u bejzbolu trljaju ruke. S mnogo strpljenja.
I mnogo pudera.
Ne znam je li to bio zasljepljujući spoj klora i mokraće
ili džungla genitalija u razini očiju
ili starac od 175 godina
koji pokušava ublažiti trenje između mošnje i unutarnje strane bedra.
Ali sjećam se da sam pomislio da se neću više vratiti na bazen.
Objasnio sam to kardiologinji.
Već je pao mrak.
Pekli smo sljezove kolačiće na zapaljenom ormariću.
Rekao sam: „Ne želim ulaziti u detalje, ali ne volim plivati.”
Rekla mi je da razmislim.
„Odlično je za ljude vaših godina i povećanje kapaciteta pluća.”
„Da, ali mislim da neću to raditi.”
Pitala me: „Živite li blizu bazena Kršćanske udruge mladih?”
Rekao sam da živim nedaleko od bazena u Brooklynu i da ne želim odlaziti onamo.
Rekla je: „Bilo bi dobro da idete na bazen.”
Rekao sam da neću. Da je tako najbolje.
I onda sam krenuo kući podzemnim vlakom
i ostao bez zraka zbog napadaja tjeskobe.
Imam to još od djetinjstva.
Kad me uhvati napadaj tjeskobe, ne mogu doći do zraka.
Tako je loše da mi se čini da ću se onesvijestiti.
Imao sam to kao dijete.
Sjećam se da sam to doživio na suvozačevom sjedalu u autu
i da me tata pitao: „Zašto tako dišeš?”
Mislim da je uvijek korisno,
kad imate fizičkih poteškoća,
da vas netko izgrdi dok ne prođe.
Sigurno vam se to neće vratiti u životu.
A ja sam to doživio u vlaku na povratku kući,
razmišljajući o tati i djedu.
Moj je djed radio u tunelima njujorške podzemne željeznice.
Bio je električar.
U 30-ima bi raznijeli tunele dinamitom pa bi unutra poslali električare.
Oni bi prvi osvijetlili mračne tunele.
Vrlo opasan posao. Nakon toga radio je u trgovini u Bushwicku.
Navodno ga je jednoga dana stalni kupac pitao: „Kako si, Joe?”
A on se samo srušio na pult i umro.
Tužno.
No to je i prilično smiješan odgovor.
Na neki je način prvi komičar u obitelji.
Nevjerojatna razina posvećenosti.
Često razmišljam o njemu jer ga nisam upoznao.
Živim u New Yorku i nisam upoznao djeda. Da bar jesam!
A kad sam imao 19 godina,
bio sam u domu kad me nazvala mama.
Rekla je da se tata srušio na pod u dnevnoj sobi.
Nazvala je Hitnu i odvezli su ga u bolnicu.
Odmah sam to rekao cimeru Dannyju.
Katkad mislite da ste dobro dok to ne ispričate nekom drugom.
I usred rečenice, briznuo sam u plač.
Posudio sam prijateljev auto i vozio 640 km do Bostona.
Vidio sam tatu u bolnici. Spasili su ga.
Obavili su hitnu angioplastiku i ugradili mu stent u srčanu arteriju.
Ali je bio skršen i priključen na aparate i žice.
Ne biramo sjećanja, ali ja pamtim dvije stvari iz toga dana.
Prvo, tad sam prvi put doživio tatu kao osobu.
A drugo, na odlasku mu nisam rekao da ga volim.
A htio sam.
Ali mi to u obitelji ne govorimo.
Mi kažemo...
„Čuvaj se.”
Možete se smijati jer nije isto.
Nimalo. Nije ni slično.
To je neobična zamjenska rečenica jer, prvo, u njoj nema riječi ljubav.
Drugo, to je pasivno-agresivna naredba.
„Moraš učiniti nešto za mene. Čuvaj se.”
Kužite?
S godinama sam je pokušao izmijeniti.
Jedne godine, za Majčin dan, nazvao sam mamu. „Mama...”
zbilja te cijenim.”
Nekoliko je trenutaka vladala tišina pa je rekla: „Bok.”
Izašao sam iz podzemne u Brooklynu i otišao do stana
gdje živim sa suprugom Jenny i kćeri Oonom, koja je tad imala 3 g.
To je nevjerojatna dob ali kad imate tako mlado dijete,
stan izgleda kao da ste imali rave party u slastičarnici.
Šljokice, fluorescentni štapići, aparat za mjehuriće od sapunice.
I svi pitaju: „Imate li vode?”
Svašta slikamo i izrađujemo.
Bojimo zidove jer smo u najmu.
Ima dinosaura i ljudi kao u muzeju kreacionizma.
Tog su dana Jenny i Oona izrađivale narukvice od perlica.
Oona mi je napravila ovu na kojoj piše „Blesavo“.
„Da te podsjeti da budeš blesav.” Hvala Bogu.
Svi katkad trebamo takav podsjetnik.
Jenny me povukla u stranu i rekla: „Mo...” Zove me Mo.
Ja nju zovem Clo. Nema priče iza toga.
Pitala me: „Mo, kako je bilo kod liječnika?”
"Testiranje pluća pokazalo je da sam imao infarkt,
ali liječnik nije povjerovao u to. Dakle...“
„Valjda je sve u redu. Ne znam.“
Zabrinula se pa sam se i ja zabrinuo. Mi smo kao grupa potpore za tjeskobu.
Ja iskažem zabrinutost, a ona to potpiri sumnjama i strahom.
Zatim okončam scenu neurozom,
a katkad se poseksamo i bude zabavno. Ali...
Te sam večeri čitao Ooni knjigu o pingvinima.
U njezinom društvu tjeskoba nestane jer je blesava, kao što piše na narukvici.
Rekla mi je: „Tata, imaš žute zube.”
„Da. Trudim se da ne razmišljam o tome.”
Uzela je lutku mačke. Mijau, mijau, mijau.
„To su najžući zubi koje sam ikad vidjela.”
Trudim se da se nasmijem jer volim da je Oona duhovita,
ali ne želim da bude bezobrazna komičarka.
I trbuhozborka. I tako...
Pokušao sam biti duhovitiji od nje.
Izmislio sam vic o pingvinu.
„Što pingvin kaže roditeljima kad je gladan?”
Pitala me: „Što?” Odgovorio sam: „Što gegamo za večeru?”
Ne morate se nasmijati. Šala nije za vas.
Pišem šale za vas i šale za kćer.
Ali zbog priče morate znati da sam razvalio tom šalom.
Počela je urlati: „Što gegamo za večeru?”
Jer djeca vole igre riječima,
a sva mala djeca donekle imaju bostonski naglasak.
Netko kaže: „Umoran sam.”
A mala djeca iz Bostona kažu: „Opako sam umoran.”
Čitali smo knjigu o pingvinima
pa sam rekao da će mama doći i počešljati je.
Rekla je: „Ona nije tvoja mama.”
„Ona je moja mama.”
Rekao sam da mi psihijatar stalno to govori.
Vama se šala svidjela, a njoj nije.
Svatko dobije svoje šale. To je zabavno.
Ima istine u toj šali.
Neki kažu da biramo partnera koji je sličan strožijem roditelju.
Mislim da to nije posve istina. Udao sam se za tatu jer me voli.
Katkad se pitam zašto je tako jer sam zločesti dečko.
Čitamo knjigu o pingvinima i Jenny dođe počešljati Oonu
i priupita me: „Osjećaš li to?”
A ja njoj: „Što točno?”
Odgovorila je: „Plijesan“.
„Ne mogu nanjušiti plijesan jer sam odrastao u Massachusettsu,
državi od plijesni.”
Nju to zabrinjava. „Oona ne može spavati ovdje
dok se ne riješimo plijesni.”
„Dok to ne riješimo, ja ću spavati u Ooninom krevetu, a ona u našem.”
Jenny i Oona počele su me zvati Čovjek Plijesan da me oraspolože.
Te noći Čovjek Plijesan leži sam u krevetu svoje kćeri
koji vonja po plijesni i piše dnevnik.
Volim tu i tamo pisati dnevnik
jer ako zapišete zašto ste tužni ili ljuti,
možete doživjeti svoj život kao priču.
A kad ga doživite kao priču, možete se udaljiti
i potaknuti glavnog lika da donese bolje odluke.
Te sam večeri napisao: „Tata je doživio infarkt s 56 godina.”
„Njegov je tata doživio infarkt s 56 godina i danas sam shvatio
da kad navršim 56 godina,
Oona će imati 19 godina.”
KAD NAVRŠIM 56, OONA ĆE IMATI 19.
Sljedeće jutro, probudio sam se i otišao na bruklinški bazen.
Nisu me trebali navoditi.
Slijedio sam miris klora pa sam došao na recepciju
i zatražio upravitelja bazena.
I upoznali su me s izvjesnom Vanessom.
Rekao sam joj da bih volio ići na sate plivanja.
Rekla je da bi trebala procijeniti na kojoj sam razini.
Rekao sam: „Ne morate. Možete zapisati nula ili -20.”
„Utapanje. Smrt. Što god je najniže.”
Rekla je da mora sama vidjeti.
Pitao sam ju je li to fetiš.
„Mogao bih izvesti nešto na suhom, na recepciji.”
Ušao sam u svlačionicu i odjenuo kupaće gaće.
Ne nosim Speedo, nego kupaći koji vas usporava.
Širok je i uvijek vlažan, i kad ga izvadim iz sušilice.
Odjenem ga i uputim se do bazena
i Vanessa me odmah upita gdje je kapa za plivanje.
„Nemam je.”
„Ali je obvezna, osim ako niste potpuno ćelavi.”
„Ne sviđa mi se što ste naglasili riječ 'potpuno'.”
Nisam ni izdaleka ćelav.
Imam četiri čuperka koji tvore velik pramen kose
koji se vješto smjestio na glavi.
Imam takvu frizuru od 15. godine.
U srednjoj je bilo stresno
pa sam otpustio nekoliko pramenova!
Vanessa je rekla da će mi posuditi svoju kapu
pa je izvadila malu kapu za plivanje iz torbe.
Znatno je manja od moje glave.
Ne bi se reklo, ali imam veliku glavu.
Kad sam bio dijete, nazvali su me Mike Bigheadlia.
Navukao sam kapicu za plivanje
na dio svoje velike glave,
pa mi je Vanessa rekla:
„Skočite u stazu za početnike i pokažite mi što znate.”
Tad sam ustanovio da nemam što pokazati.
Nemam repertoar,
ali sam skočio i dao sve od sebe.
Prilično sam siguran da sam plivao prema dnu.
A izgledalo je kao da je netko bacio blender u bazen.
Miksao sam vodu
u smoothie s klorom.
A staza za početnike je i staza za hodanje i dok miksam,
stariji agresivni hodači prolaze pored mene.
Jedan od njih me pokušao potopiti. A bazen je krcat.
Samo u New Yorku ima toliko prometa u bazenu.
„Vanessa!”
„Je li uvijek tolika gužva?”
„Ne. Proljeće je. Svi se pripremaju za ljeto.”
„Aha! Žele ovakvo tijelo.”
To je bila šala.
Nije bila šala dostojna nastupa.
Ne bih vam je ispričao ovdje, u kazalištu Vivian Beaumont.
Bila je to duhovita konverzacija
kako bih se povezao s novom instruktoricom plivanja.
Ali nije čula.
Rekla je: „Što?”, a ja: „Ništa.”
Rekla je: „Mike, ne čujem vas. Morate vikati.”
„Vanessa!”
„Žele tijelo
poput ovog.”
Šala bez pravog konteksta
ili blaga kadenca ili komičan nastup
često su izljevi čistog ludila
jer svih dvjesto članova na bazenu
istovremeno je okrenulo glave da vide
tijelo
vezano za ovaj samouvjereni glas i...
Nemam tijelo plivača, nego tijelo utopljenika.
Izgledam kao da se utapam, čak i kad nisam blizu vode.
Čak kad sam bez majice i suh, ljudi me pitaju, „Jesi li dobro?”
Imam tijelo leša iz rijeke.
I tako miksam vodu 90 sekunda
dok ne uvjerim sebe da sam na rubu smrti.
I onda ustanem. Voda je visoka 1,2 m.
Pa izađem iz bazena
i obrišem se s 15 ili 20 ručnika veličine krpe za suđe.
Stavim jednu ispod svakog stopala jer Vanessa kaže
da u lokvama može biti gljivica.
„Mjesto je smrtonosna zamka. Moram otići odavde.”
Pokušavam ubaciti kardio-vježbu i fiksam se sporama.
I tako dođem do recepcije.
„Vanessa, procijenili ste moju razinu. Možemo li dogovoriti tečaj plivanja?”
„Mislim da nemam vremena za to.”
Bio sam na audiciji za sate plivanja
i nisam dobio ulogu.
Vanessi je žao. „Slušajte,
ako možete dolaziti srijedom u 8 h, mogla bih pronaći 20-ak minuta.”
„Ali ako želite to raditi ozbiljno, plivajte sami pet dana u tjednu.”
Rekao sam da nitko ne pliva pet dana u tjednu.
Rekla je da mnogi plivaju pet dana u tjednu.
„Ni Michael Phelps ne pliva pet dana u tjednu.”
Rekla je da on pliva pet dana u tjednu.
Razgovarali smo o tome 45 minuta.
Složimo smo se da se ne slažemo.
Počeo sam plivati jedanput na tjedan.
Ufurao sam se u to. Nabavio sam kapu za plivanje
i naočale s doživotnim jamstvom da vam nikad neće pristajati.
Nabavio sam japanke za lokve s gljivicama i lokot za ormarić.
I vrećicu s džepom za mokri kupaći i svježe povrće.
Srijedom u 8 h plivao bih pa bih otišao po sok
i kupio kantu soka.
Pomislio sam: „Sad sam to ja. Plivam. Pijem sok.”
„Pripadam generaciji sokova. Sočan sam. Moram nabaviti hlače.
S natpisom „Sočan“ na guzici. Sad sam to ja.
Ljudi su to počeli shvaćati.
Najdraži dio plivanja je taj da koliko god da ste loši,
kad ste pod vodom
i odgurnete se o zid,
tih prvih nekoliko trenutaka,
osjećate se kao podvodni istraživač.
Ili netko tko zna plivati.
Plutate jer ljudsko tijelo ne tone.
Sviđa mi se to da u bazenu nema mobitela, mejlova, kalendara.
Kao da vrijeme ne postoji.
Katkad u životu sve se čini teško.
A kad ste u vodi, lagano je.
Katkad je u životu sve glasno, a pod vodom je sve tiho.
Katkad se čujete kako razmišljate.
Jednog sam dana pomislio da sam sretan
što sam živ.
Šest mjeseci plivao sam jedanput tjedno.
A jednog je dana u Brooklynu pala jaka kiša.
Bilo je tako gadno da nam je u kuhinji padala kiša.
Ne znam jeste li bili u kuhinji,
ali vrijeme je općenito blago. Gotovo...
U kuhinjama gotovo nikad ne pada kiša.
Uplašili smo se i nazvali prijateljicu građevinarku.
Pitali smo je li opasno živjeti u zgradi staroj 100 g. u Brooklynu.
Popela se na krov i rekla da ima rupa na krovu i sa strane zgrade.
Ušla je u Ooninu sobu i rekla: „Mislim da je to plijesan.”
Analizirali smo je i ispalo je da je to opasna crna plijesan.
Povezana je s astmom i drugim problemima.
Rekli su nam da se odmah iselimo dok to ne riješimo.
Uselili smo se u Airbnb stan. I samo da znate, nema doručka.
A to je jedno od slova.
Kratica je to koja obmanjuje.
Kao da vam na sastanku anonimnih alkoholičara kažu
da emitiraju uživo, a vi kažete...
„Čuo sam da je to privatno.”
A oni kažu: „Otvori hladnjak za vino. Tračat ćemo.”
Ja sam pronašao taj smještaj. Pomalo sam opsesivan.
Ako ne znate takvu osobu, morate znati da je to vrlo seksi.
Vaš muž će sedam sati tražiti stanove na Airbnb-u
pa će pojesti kutiju krekera i poželit ćete se poševiti s njim.
Takve su opsesivne osobe.
Ali taj stan nije bio dobar.
Nije izgledao kao na slikama.
Izgledalo je kao da su stavili slike drugog stana.
Nije bilo termostata.
Imao je grijanje, ali niste mogli znati koliko treba zagrijati stan
ako želite preživjeti.
Pa je u tri ujutro bilo 30 stupnjeva.
Da. Trideset stupnjeva.
Jenny, Oona i ja budni smo.
Očajan sam, lutam zgradom i pokušavam promijeniti temperaturu.
Oko 4 ujutro pronađem zajednički termostat u predvorju,
ali je zaključan iza zida od pleksiglasa.
U životu nisam učinio takvo što.
Razbio sam pleksiglas.
Pa sam okrenuo termostat na nulu
i spasio svoju obitelj.
Ali poanta priče je ta da sam iduće jutro zaspao
i prvi put zakasnio na plivanje.
I sljedeći tjedan nisam otišao na plivanje
jer mi se svidjelo što prvi put nisam otišao.
Pa sam prestao plivati.
Često razmišljam o tome, općenito.
Zašto odustanemo od nečeg za što znamo da nam pomaže?
Meni je prioritet ono što me održava na životu kratkoročno,
ne ono što će me održati na životu dugoročno.
Jer ako nisam živ kratkoročno, neću biti živ ni dugoročno.
Prestao sam plivati.
Ali sam i dalje imao apetit kao da plivam.
Dosta sam jeo i pio sokove.
I... Otišao sam na sistematski pregled.
Dr. Walsh me zamolio da stanem na vagu. Onu staromodnu vagu s abakusom.
Nemate 453 kg ni 0 kg.
Nemate 439 kg ni 9,5 kg.
Nemate 300 kg ni 26 kg.
Nemate 186 kg ni 53 kg.
Pitao sam ga koliko je sati!
Nije 14 h ni 18 h.
Nije 14.15 ni 16.45.
Dr. Walsh se jako zabrinuo za moju težinu.
„Dosta ste se udebljali u godinu dana.”
Rekao sam: „Čudno, jer sam plivao.”
„I pio sam sokove.”
Pa mi je izvadio krv,
a onda sam ja njemu izvadio, kao da smo kompići i družimo se.
Tjedan dana poslije, nazvao me. Bio sam u hotelu u Columbusu.
Rekao je da mi je loš kolesterol loš.
Očekivao sam to. Rekao je i da je dobar kolesterol loš.
Rekao sam da nitko nije savršen.
Rekao je: „Imate dijabetes tipa 2.”
Kad je to rekao, ostao sam bez zraka.
To sam već nekoliko puta doživio.
Kad sam imao 20 g., vozio sam se kući s faksa za Božić.
Stao sam, otišao u WC i u mokraći je bilo krvi.
Nisam nikad to vidio. Čim bi krv dotaknula vodu,
eksplodirala bi poput vatrometa.
Zabrinuo sam se, pojurio kući i probudio roditelje.
Tata je liječnik, a mama medicinska sestra
i znaju da krvavi vatromet nije dobar znak.
Tata me ujutro odveo prijatelju urologu.
Rekao mi je da spustim hlače i pregledao.
Rekao sam mu što ja mislim jer mislim da liječnici uživaju
kad odlazak liječniku doživljavamo kao suradnju.
Rekao sam urologu, i ne mogu to poništiti...
Rekao sam: „Je li moguće da krvarim
jer prečesto masturbiram?”
Rekao sam to.
Na glas.
Tatinom prijatelju!
I...
Prema njegovoj reakciji,
rekao bih da ako je istina da urolozi vole igre ispijanja alkohola,
to bi mogla biti dobitna rečenica jer...
To ga nije nimalo dirnulo i odgovorio je: „Nije od toga.”
Pa je ispio čašu viskija iza stola i...
Rekao je da je zabrinut zbog krvi.
„Sutra ujutro, doći ćeš u bolnicu
na cistoskopiju pod anestezijom.” Nisam znao što je to.
To je kad vam stave kameru u penis kako bi vam pregledali mjehur.
Vjerojatno mislite da kamera ne stane...
u penis. Tu ima dobrih i loših vijesti.
Dobra vijest je da stane, a to je ujedno i loša vijest.
Jutro poslije probudio sam se u 5.30 i mama me odvezla u bolnicu.
Drhtim i ležim u ogrtaču na krevetu.
Sestra mi stavi infuziju i zaspem.
I ako drhtim i ležim sediran u bolnici,
uvijek rado malo odspavam.
Dok spavam,
urolog pronalazi nešto.
Odluči da me neće probuditi, da mogu to izvaditi.
Dok se budim, urolog mi objašnjava
da su pronašli nešto u mjehuru i da je možda rak.
Da će napraviti biopsiju i doznati za nekoliko dana.
Od 22. prosinca 1999.
do 27. prosinca 1999. očekivao sam najgore.
Mislio sam da ću umrijeti.
Otišao sam u svoju sobu u kući mojih roditelja
i ostao bez zraka,
ali na način koji nikad nisam iskusio.
Nisam ni s kim razgovarao.
Nisam razgovarao s roditeljima. Nisam nazvao prijatelje.
A osoba sam koja dosta govori. Okupio sam vas ovdje.
Ali pomisao da ću umrijeti...
to me ušutkalo.
Biopsija je pokazala da je rak.
Zloćudni tumor na mjehuru. Srećom, rano su ga otkrili
i nisam odradio kemoterapiju ni zračenje jer je možda bila anomalija.
Možda je stvarno bila jer redovito odlazim na cistoskopiju i nije se vratio.
Ali kad mi dr. Walsh kaže da imam dijabetes, prisjetim se toga.
Ne zato što su rak i dijabetes isto, ali i jedno i drugo su komorbiditeti,
a komorbiditeti se katkad udruže.
U jedan morbiditet.
„Od raka do dijabetesa!”
„Od dijabetesa do bolesti srca. Pogodak!” I svi si daju pet.
A ja sam mrtav.
Kad mi je dr. Walsh rekao da imam dijabetes,
hodao sam iz hotelske sobe do recepcije
po pizzu koju sam naručio.
Ne ponosim se time. Imam loše navike.
Za početak, ovo je moj posao.
Obično nastupam u gradovima u kojima ne živim.
Popnem se na pozornicu i ogladnim hodajući ovako.
Katkad dođem dovde.
Klizim niz ono.
Glumim da se hrvam.
Vratim se u hotel oko 23 h i razmišljam o zdravoj hrani.
„Ide li rano spavati?”
Zdrava hrana kaže: „Idem leći.”
„Ujutro moram osigurati hranjive tvari.”
A nezdrava hrana će: „Družit ću se.”
„Vidjela sam mikrovalnu. Svratit ću i vidjeti što će biti.”
A pizza ostaje budna cijelu noć. Pizza voli tulumariti, a ja volim pizzu.
Moj problem s pizzom je taj da kad je vidim,
zamislim samo jednu porciju.
Često je to hrana za grupu,
a mene privlači gotovo na seksualan način.
Ne bih se seksao s pizzom,
ali da sam pojedem pizzu, ne bih to rekao ženi.
Ima li to smisla?
Toliko volim pizzu da se oduševim kad vidim riječ „plaza”.
Sama riječ „pizza” prilično je uzbudljiva. Sadržava kriške pizze.
Svako slovo Z dvije su kriške.
A je jedna kriška. Pet kriški u jednoj riječi.
To je rijetko iskorištavano literarno sredstvo koje sam izumio
i zove se „onomatopizza.”
Dr. Walsh mi je dao niz preporuka.
„Propisat ću vam statin za kolesterol i lijek za dijabetes.”
Rekao sam da bih to riješio bez lijekova jer sam i ja liječnik.
Rekao sam da bih pokušao smršavjeti
i vidjeti mogu li usporiti dijabetes. No rekao je da nije optimističan.
„Trebali biste izbaciti šećer i pomfrit.”
Sjetio sam se slatkog pomfrita, što tehnički nije hrana.
Pa da bi možda mogao biti.
Predivna kombinacija sastojaka. Postoji i pjesma.
Slatki pomfrit, slatki pomfrit Slatki pomfrit u mojim očima
Dr. Walsh me pitao slušam li ga.
Rekao sam: „Očito vas slušam,
ali slušam i pjesmu koju sam napisao u glavi.”
„O povrću.”
Bilo je prerano da mu spomenem slatki pomfrit.
Jutro poslije vratio sam se kući i odveli smo Oonu na prvi sat plivanja.
Na kraju puštaju odrasle u plitkoj vodi s djecom.
I Oona kaže: „Tata, razgovarajmo pod vodom.”
„U redu.”
Zaronili smo i čujem samo „Bla-bla-bla.”
Rekla je: „Što sam rekla?”
Odgovorio sam: „Ne znam.”
„Volim te, tata.”
„I ja tebe, Oona.”
Te smo noći ležali u krevetu i čitali knjigu o danima u tjednu.
Kad Oona ne zna neku riječ, kaže drugu.
I onda je rekla: „Naši dani.”
Pomislio sam: „Bolje je.”
Nakon što je zaspala,
počeo sam teško disati razmišljajući o dijabetesu.
Otvorio sam dnevnik, uzeo kemijsku i napisao:
„Možda ću brzo umrijeti.”
MOŽDA ĆU BRZO UMRIJETI.
Jutro poslije, mama me nazvala
da je tata opet imao infarkt i da je dobro.
Očito je ušao u štos.
Radio je u bolnici i osjetio ga
pa je ušao u hitnu: „Hej”...
Ne znam točno što je rekao,
ali je bilo kao da je vatrogasac ušao u postaju i rekao: „Gorim!”
„Svi znamo što nam je činiti.”
Pitao sam mamu trebam li doći. Rekla je da je dobro
i da ionako dolazim za Božić.
Otprilike tjedan dana poslije, vozim Jenny i Oonu kući za Božić.
To su uvijek obiteljska okupljanja. Jenny je introvert, ja sam ekstrovert.
Ekstroverti crpe energiju od drugih,
a introverti ih ne vole.
Ili...
Možda im se svidimo, ali moram objasniti zašto odlazimo.
Bio je Božić, a Jenny je židovka, i moram objašnjavati da postoji tip...
Rođen je u staji, što se obično ne spominje, bla, bla, bla.
Pa su došli Kraljevi. Mudraci.
Iako su bili Židovi. Mogli su biti Weismannovi.
Kraljevi, Weissmani, svi su tu.
Žale se i ponosni su. Ne znam zašto. Nije zbog Boga.
Nisam stručnjak u tome.
Iako me Isus sve više zanima kako starim.
Zbog toga sam vas večeras okupio ovdje.
Ispod sjedala je letak.
Moji ne slave Božić kao pravi vjernici.
Rekao bih da je parmigiana s piletinom u prvom planu.
Jedemo je u velikim količinama.
Te je godine bilo posebno emotivno.
Tata je doživio infarkt, ali jelovnik je bio isti.
Parmigiana s piletinom, tjestenina i kruh s češnjakom.
Ista jela različitih oblika.
Otac je rekao: „Michaele,
dodaj mi parmigianu s piletinom.”
Tata je doživio infarkt
i već je pojeo porciju parmigiane.
Držim je, ali mu je ne dodajem
jer mi se čini kao da držim zdjelu s pištoljima.
Napetost raste i napokon kažem: „Vince...”
Tatu zovemo Vince. „Vince, dosta je parmigiane s piletinom.”
Siguran sam da je to izbrisana scena iz Kuma.
I...
Vince je imao savršen odgovor. Rekao je: „Michaele,
želim razgovarati o tvom dijabetesu tipa 2.”
„Ne, radim na tome. Trudim se promijeniti prehranu kao ti.”
Pa je moj brat Joe rekao: „Mike, trebao bi napisati oporuku.”
Zapitao sam se kako smo došli do toga.
Morate biti jako bliski s osobom kojoj ste rekli da ste bolesni
da vam kaže da bi voljela dobiti vaše stvari.
Te se večeri pozdravljamo s roditeljima i bojim se...
Kad se pozdravljam s tatom, bojim se da bi to moglo biti zauvijek.
Rekao sam: „Mama, tata...
čuvajte se.”
Ne znam zašto mi je tako teško reći roditeljima da ih volim.
Katkad mi se čini da sam blizu.
Prije nekoliko godina, nazvao sam mamu kad nam je prijatelj umro.
„Mama, žao mi je zbog Johna Hardinga.”
„Imali smo sreće jer je prošli tjedan znao da razgovaramo posljednji put
pa smo mu rekli da ga volimo.”
Pomislio sam da sam otkrio šifru.
Možda je dovoljno znati približan datum smrti.
Samo trebamo rok.
I tako sam razmišljao o svemu tome dok sam se kasno te noći vozio kući.
Oona je spavala otraga.
Pitao sam ženu: „Clo,
da napišemo oporuku?”
Nije reagirala. Jenny i ja nemamo to zajedničko.
Kad me ljudi nešto pitaju,
osjećam odgovornost da odgovorim.
Za razliku od nje.
Otkantala me i...
Uzeo sam stvari u svoje ruke.
Nazvao sam odvjetnika za oporuke. Zvat ćemo ga Will.
Jenny i ja sjedimo s Willom u kuhinji i odmah postaje ozbiljno.
„Što će biti ako Mikea udari autobus?”
Rekao sam da ne znam. Valjda će Jen dobiti novac.
„Što ako vas i Jen udari isti autobus?”
„Naša kći Oona dobiva novac.”
„A tko se skrbi za Oonu?”
„Vozač autobusa?”
Zatim je zavladala tišina 40-ak minuta.
Naravno da vas može udariti autobus. To nije nemogući scenarij.
Prije nekoliko godina, vozio sam se u Uberu u N. Y.-u.
Vozač je skrenuo ulijevo na manhattanski most i udario pješakinju.
Dobro je prošla, ali je pala.
Pa je ustala.
Rekla je: „Dobro sam!”
Njujorčani su otporni i često pijani, ali...
Bilo je šokantno.
Prvo što sam pomislio bilo je „Jedna zvjezdica”. Kužite me?
Svi možemo umrijeti na bezbroj načina.
Čitao sam da je jednu ženu ubio kokos.
Pao joj je na glavu. A to je najbolji primjer
kad nešto ne možete predvidjeti.
Moje pitanje je, uz dužno poštovanje za sve koji su tako umrli,
trebamo li pojesti kokos? Ipak je zreo.
Čitao sam o tipu koji je umro
na natjecanju u jedenju žohara.
Znam, pitate se gdje je to bilo u Floridi.
U Deerfield Beachu. Nije važno. Poanta priče je...
Sjedimo s Willom u kuhinji i ispunjavamo upitnik o smrti.
Prva pitanja su laka. „Ime? Može!”
„E-mail. Hajde!”
Datum vjenčanja. „Moramo provjeriti.”
I Will kaže: „Idem.”
„Ostavit ću upitnik na kuhinjskom stolu.”
„Ako ga ispunite za nekoliko dana i vratite, završit ćemo s time.”
Upitnik o smrti stajao je na stolu sedam dana pa mjesec dana.
Pa tri godine.
Jer Jenny i ja ne želimo razgovarati o tome.
Ali moramo. Oona je tad imala šest godina.
Kad sam ja imao 6 g., baka i djed su umrli.
Challenger je eksplodirao.
Odrastao sam u 80-ima. Gledali smo to uživo na televiziji.
Učiteljica je donijela TV i rekla:
„Danas sedam hrabrih astronauta ide u svemir. Zapravo...
gledat ćemo Moje pjesme, moji snovi.”
Imali smo 6 g. i zaurlali smo:
„Kamo su otišli?”
Išao sam u katoličku školu.
Učiteljica je rekla da su na boljem mjestu.
„Bolje mjesto od svemira? Nisam siguran.”
Kad sam bio dijete, kad bi netko umro,
odrasli bi rekli da je na boljem mjestu.
To me uvijek tješilo dok nisam shvatio
da ljudi koji su mi to govorili ne vjeruju toliko u to.
Kad sam imao 21 godinu, umro je naš dobar prijatelj.
G. Naples. Bio mi je poput drugog oca i dolazio je na božićnu parmigianu.
Bio je...
Kad bi moji roditelji otišli na odmor jedanput godišnje,
Joe i ja smo rado boravili kod g. Naplesa.
Bio mi je to najdraži tjedan u godini jer je bio zabavan i duhovit.
Bio je prva takva osoba u mom životu.
Upoznao me s vicevima za odrasle i bio je bogat.
Kad bismo mu pozvonili na vrata, ne bismo čuli „din don”, nego „din don”.
„Din don, din don.”
Govorili smo: „Tip je bogat.”
„Tako se troši novac.”
„Nabaviš si dobro zvono.”
G. Naples je iznenada umro kad je imao 58 godina.
To nas je shrvalo.
U crkvi sam gledao njegovo balzamirano tijelo.
Mislim da nisam vidio balzamirano tijelo izbliza.
Pomislio sam: „Je li to najbolji plan?”
Posljednji tretman lica.
Što kažete na balzamiranje?
Osoba ne izgleda dobro, zar ne?
Izgleda napuhano i...
Kad već mijenjamo tijelo, zašto ga ne prepariramo?
„Žao mi je zbog g. Naplesa. Ali hvata loptu!”
Nešto s malo energije. Bar jednu pobjedu za kraj.
Nakon sprovoda, otišli smo kod prijatelja i svi su počeli piti.
Dobro se sjećam jer moji roditelji ne piju.
Ali dva sata kasnije, nastavili su piti.
A sat poslije, moji su roditelji pijani.
Nikad ih nisam vidio takve.
Pljuju dok govore, nejasno izgovaraju riječi.
Tad sam shvatio da se nitko ne može nositi sa smrću.
Jenny i ja nismo napisali oporuku,
ali sam otišao nutricionistu, što nije isto.
Ali mislim da je to pozitivan korak.
Ako niste bili kod nutricionista ne propuštate puno.
Znaju isto što i mi.
Zamislite najiritantnijeg prijatelja
pa zamislite da vam počne naplaćivati.
„Znate li što je zdravo? Povrće.”
„Čuo sam to.”
„Svi to kažu. Razgovarali ste sa svima?”
No ohrabrila me. Zove se Christina.
Prešla je odmah na bit: „Koliko vam je mekana stolica?”
Rekao sam da ne znam s čim je usporediti.
„Mekša od pseće, tvrđa od golublje?”
„Dajte mi parametre.”
„Nisam znao da moram to pratiti. Jesam li propustio sastanak?”
Brinu me oni koji imaju odgovor. „Delikatna je”.
Pitala me: „Imate li kakvu bolest?”
Rekao sam joj za rak mjehura i dijabetes tipa 2.
I da jedem slatki pomfrit.
Pitala me kako spavam. Rekao sam: „Pa...”
To je kompleksno.
Ako se smijete, znate odgovor na to pitanje.
Govorio sam o tome u drugim nastupima.
Ako se ne smijete, ukratko,
imam ozbiljan poremećaj mjesečarenja.
Postalo je tako loše, da kad sam imao 25 godina,
skočio sam kroz prozor s drugog kata konačišta La Quinta
u Walla Walli u Washingtonu.
Kad kažem kroz staklo, doslovno mislim kroz staklo.
Završio sam na hitnoj. Izvadili su mi staklo iz nogu.
Dijagnosticiran mi je rijedak poremećaj spavanja u REM fazi sna.
Kad legnem navečer, popijem lijek
i spavam u vreći za spavanje do vrata.
I nosim rukavice da ne mogu otvoriti vreću za spavanje.
Duga verzija je...
Ne znam. Imam poremećaj skakanja kroz prozor.
Christina me pitala nešto zanimljivo. „Kad se najbolje naspavate?”
Rekao sam: „Kad čitam.”
„Jer kad čitam, isključim se.” Kužite!
Mislio sam da je to filmska adaptacija.
Nisam imao pojma u što se upuštam.
Ali sam počeo čitati svaku večer.
Čitao bih knjigu pa bih zaspao.
A lampa bi ostala upaljena.
Imam aplikaciju na mobitelu, WeMo.
Jednostavna je. Namjestite tajmer na 15 ili 20 minuta
da ugasi lampu ili što god je uključeno.
Upalio sam WeMo, ušao u vreću za spavanje, popio lijek
i zadubio se u knjigu. Zaspao sam i lampa se ugasila.
Jedne noći, nisam zaspao.
Upalio sam WeMo.
Ušao sam u vreću za spavanje i popio lijek.
Udubio sam se u likove i priču, i kako se radnja bližila vrhuncu...
Tad sam iskusio kakav je osjećaj biti nadomak smrti.
Pomislio sam da bi se WeMo mogao prodavati kao simulator smrti.
Mogli bi ga nazvati WeDie.
Ili WeNoMo. I sad...
Sad odlazim nutricionistu, imam WeNoMo.
Pratim stolicu.
Počeo sam razmišljati o citatu koji mi je dugo ostao u sjećanju.
Prije 20 godina, veliki glazbenik Warren Zevon umirao je od raka pluća.
Znao je to. Tužna priča.
Gledao sam ga kod Davida Lettermana.
Pitao ga je: „S obzirom na to što proživljavate,
što nas možete naučiti o životu i smrti?”
Warren Zevon rekao je:
„Uživajte u svakom sendviču.”
Te godine kad sam krenuo nutricionistu, počeo sam uživati u svakom sendviču.
Jeo sam i pizzu, ali ne cijelu. Uzeo bih jednu ili dvije kriške.
I nekako sam više uživao.
Kao da popijete malo nektara bogova, ne cijeli vrč.
Nakon godinu dana, otišao sam na sistematski
i dr. Walsh mi je izvadio krv.
Kad su nalazi stigli, rekao mi je: „Znate što, Mike,”
iznenađen sam što ste izliječili dijabetes tipa 2.”
„Ali želim da pušete u ovu cijev.” I...
Puhnuo sam. Pa je rekao da ponovim.
Rekao je da mi želi nešto pokazati na računalu.
„Kad ljudi vaših godina zdravo dišu i puhnu u cijev,
crta ide ovako.”
„A kad ljudi vaših godina imaju začepljene dišne putove, izgleda više...
ovako.”
„A kad vi puhnete...
izgleda ovako.”
„Ne znam što bih vam rekao.”
„Kratkoročno, ne možemo mnogo učiniti.”
„Poslali smo vas kardiologu,
ali dugoročno, s obzirom na rak i dijabetes...
situacija nije idealna.”
Nisam nikad čuo da je moj liječnik zabrinut
i da nema plan.
Te sam večeri ležao u krevetu s Oonom koja je zaspala i ostao sam bez zraka.
Sjetio sam se da ću do kraja života razmišljati o tome
kao što od svoje dvadesete razmišljam o boji vode u zahodu kad mokrim.
Baš kao što se od svoje 25. g. prije nego što zaspim bojim
da bih se mogao ozlijediti u snu.
Uzmem dnevnik i otvorim ga.
Uzmem kemijsku.
I ne mogu ništa napisati.
Sljedeće sam se jutro probudio
i odšetao do bazena i počeo plivati pet dana u tjednu.
Vjerojatno mislite da nitko ne pliva toliko.
Ja plivam pet dana u tjednu.
Sigurno mislite da ni Michael Phelps ne pliva toliko.
Michael Phelps i ja.
Odvojeno i na istoj razini, plivamo pet dana u tjednu.
Uzeo sam knjigu o disanju.
Zove se Dah. Jednostavan početak.
I počeo sam vježbati zadržavanje daha u sve duljim intervalima.
To prakticiraju instruktori joge i nasilnici u srednjoj školi.
Išlo mi je sve bolje. Katkad bih vježbao pod vodom.
I jednog dana, plivam pod vodom,
pa izronim i prvi put vidim znak.
„Zabranjeno je zadržavati dah.”
Pomislio sam: „Kako čudno! Vanessa!“
„Što znači da ne smijemo zadržavati dah?“
Rekla je: „Neka su se dvojica prošlog ljeta
natjecala u zadržavanju daha.“
„I jedan od njih je umro.”
Odmah ću vas prekinuti.
Smijemo se mnogočemu večeras.
Ali sad bismo trebali održati minutu šutnje za čovjeka koji je umro.
Zadržavajući dah.
Kratko ćemo prekinuti nastup.
Ne želim nikog izdvojiti,
ali možemo li na trenutak upaliti svjetla?
Gospodine.
Gospodine...
Gospodine, nešto radimo ovdje.
Minutom šutnje odajemo počast čovjeku
koji je umro zadržavajući dah u bazenu.
A vi radite nešto potpuno drukčije.
Gospodine, pokažite više poštovanja
prema čovjeku koji je umro
zadržavajući dah.
Ne pomažete.
Dakle...
Znate li tko se sad ne smije?
Čovjek koji je umro zadržavajući dah u bazenu.
Resetirajmo se.
Mislim da ste dobronamjerna skupina.
Ako se svi usredotočimo, uspjet ćemo.
Duboko udahnimo.
Ne predugo. Ako smo išta naučili,
od čovjeka koji je umro,
to je da treba paziti koliko zadržavamo dah.
Ponavljajte za mnom.
Održat ćemo minutu šutnje...
- Održat ćemo minutu šutnje... - Hvala.
za čovjeka koji je umro...
zadržavajući dah...
u bazenu.
Kad izdržimo...
minutu šutnje...
bit ćemo nagrađeni...
šaljivim detaljem o njegovoj smrti.
Nakon što je umro, tijelo mu se raspalo u roku od šest sati.
Poanta je...
Poanta je u tome da kad izronim iz bazena
i vidim znak zabrane zadržavanja daha,
obrišem se, skinem kapu za plivanje,
otiđem u svlačionicu
i skinem kupaći.
Sjednem na klupu
i sjetim se onog starca kad sam bio dijete.
Prvi put u životu pomislio sam da je možda znao nešto što ja nisam.
Bio je najstariji čovjek kojeg sam vidio.
Dugo je živio i brinuo se za svoje tijelo.
Plivao je.
Imao je osjetljivu kožu.
Kao sedmogodišnjak smijao sam se starcu,
ali je put prema mojoj zrelosti možda bio u žilama njegovih testisa.
Stari je mrtav, a smo svi taj starac. Bit ćemo ako budemo imali sreće.
Svi možemo biti čovjek koji je umro zadržavajući dah u bazenu
ili žena koja je umrla kad joj je kokos pao na glavu.
Svi možemo dobiti terminalni rak.
Zasad imamo samo ovaj trenutak u kazalištu Vivian Beaumont.
Ovo su naši dani. A roditeljima želim reći...
POSEBNO HVALA JENNY I OONI
Prijevod titlova: Sabrina Kovačić