Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MIKE BIRBIGLIA: STAŘEC A BAZÉN
Nazdar!
Jak se máte?
Podívejte se na nás, jsme tu všichni!
Jsme tu všichni. To je tak vzrušující.
No teda.
Kde jinde by to bylo lepší než v divadle Vivian Beaumontové v Lincolnově centru,
což je jedno z Lincolnových center v Lincolnově centru.
A gratuluju vám, že jste našli to správné.
Jsem rád, že jste tu.
Moje poslední vystoupení se jmenovalo „Nováček“ a bylo o 15 bloků dál.
Viděl jste ho.
Viděla jste ho.
A tohle se jmenuje „Stařec
a bazén“.
V roce 2017 jsem šel na pravidelnou prohlídku,
které se děsím, protože mám dost předešlých chorob,
říkám jim „stavy“, protože všechno už existuje.
Pokud ano, pak je všechno pre,
pokud se to nestalo cestou tam.
Tak mi tam podstrčili takový dotazník.
Celý jsem ho zakroužkoval a pak přeškrtl v jiném stavu.
Ale...
letos mi bylo 44.
S postupem času mi došlo, že věci v ordinaci,
které mi přišly jako dekorace...
jsou celkem funkční.
Dám vám příklad. Můj praktik doktor Walsh chtěl, abych foukal do trubičky.
Je to plicní test a v té trubičce je míček,
který simuluje sfouknutí svíčky,
proto tomu říkám Dortový test.
Vyplývá z něj, kolik narozeninových dortů vám zbývá.
A... Přibližně, víte. A tak jsem to udělal. Takhle...
A on se díval na obrazovku a ponoukl mě: „Do toho.“
A... Přesně, udělal jsem to.
A tak jsem mu to musel říct.
Utrousil jsem, že jsem to už udělal a on: „Ještě jednou.“
A tak jsem do toho dal trochu víc. Udělal jsem...
Dr. Walsh poklepal na obrazovku, jako by to byla rozbitá telka z osmdesátek
a pak předvedl něco jako scénku.
Řekl: „Zkusíte to spíš víc takhle.“
A já si pomyslel: „O dýchání toho moc nevím,
ale jsem si celkem jistý, že nevychází z ramen.“
A...
pak si přitáhl židli a řekl: „Nevím, co mám říct, Mikeu.
Kdybych se díval jen na to, co říká ten přístroj,
řekl bych, že proděláváte infarkt
právě teď.“
Když to dořekl, dostal jsem takový strach,
protože mi došlo, že kdybych měl infarkt,
jel bych na pohotovost, nebo bych zavolal jemu.
Tak jsem se optal:
„Prodělávám infarkt?“
A on řekl: „To si nemyslím.“
A já se chtěl ujistit: „Potřebuju konkrétnější odpověď.“
A pak z něj vypadlo: „Pošlu vás pro jistotu na kardiologii.“
Výraz „pro jistotu“ mě vyděsil.
Měl jsem dojem, že první analýza byla založena na faktech.
Nevěděl jsem, že tu pálíme od boku.
Vědět tak, že je na tohle čas,
upozornil bych na to, že mě nebaví sedět na papíře.
Vždycky se pak cítím jako kuře.
A myslím, že by se daly digitalizovat některé ty dotazníky v čekárně.
Mám pocit, že už jsem jich pár předtím vyplnil.
To jsou názory.
Nastoupil jsem do autobusu,
což je taková pomalá sanitka se zastávkami.
To je jiný názor.
A pak jsem se potkal se svou novou kardioložkou.
A hádejte, o co mě požádala? Chce někdo hádat?
- Foukat. - Foukat do trubičky.
Vzal jsem si ji a dostal jsem infarkt.
A ona řekla: „No teda, to je ale nízký výsledek.
Trpí někdo v rodině srdečním onemocněním?“
A já říkám: „Můj táta měl infarkt v 56
a jeho táta měl infarkt, když mu bylo 56.“
Vždycky jsem si říkal, že bych si měl vyhradit celý rok,
zařídit si Airbnb u nemocnice a mít flexibilní program.
Možná to pro mě může být velký rok.
A...
ona: „Na základě vaší rodinné anamnézy vám doporučila cvičit pět dní v týdnu.“
A já na to: „Nemyslím si, že někdo cvičí pět dní v týdnu.“
Odvětila: „Spousta lidí cvičí pět dní v týdnu.“
Utrousil jsem: „Ani profesionální sportovci to nedělají.“
Ona: „Profesionální sportovci určitě cvičí pět dní v týdnu.“
Mluvili jsme o tom asi 45 minut.
Shodli jsme se, že se neshodneme.
Jsem zpocený a zadýchaný.
Trošku hladový. Vždycky mám trošku hlad. A...
ona se zeptala: „Nesportoval jste v dětství?“
A já: „Jo, hrával jsem fotbal, ale šlo mi zapadnout a trénovat.“
Víte, co myslím? Lidi si říkali: „Tamhle je Mike!“
„Ne, Mike je v lese.“
Víte, co myslím? A pak...
A pak jsem v devítce začal se zápasením,
což byla obrovská chyba, jak mi vysvětlili mí kamarádi z týmu.
Protože na zápasnickém tréninku nejde zapadnout.
Musíte zápasit, nebo jako v mém případě, být zápasen
těmito mladými svalnatými chlapíky,
jejichž rozkroky se mi nevyhnutelně přitiskly k obličeji
jako by tančili vítězný tanec,
zatímco já mám celou dobu na sobě dámské plavky,
kterým říkají trikot, ale já jsem si budoval postavu.
A ta postava byla plavčík z 20. let.
Ze všeho nejvíc jsem nenáviděl zápasnický trénink,
protože jsme museli dělat tolik kliků a ve velmi raném věku jsem ztratil vůli...
se zvednout.
Dostanu se do první pozice
a říkám si: „To je fajn. Víte, tohle je...
Tohle je parádní nová poloha vleže.“
Pak se trochu opřu o ruku. A říkám si: „Ty ruce jsou tak měkké.“
Ty ruce jsou polštářky přírody. Vážně.
Takže jsme dělali kliky a pak jsme spolu zápasili.
Byl jsem ve váhové kategorii do 70 kg.
Podle schopností mě dali proti zápasníkovi našeho týmu s 46 kily.
Nevím, jestli jste viděli hodně lidí se 46 kily.
Jsou to menší lidi.
Je to jako zápasit s vlastním dítětem.
A...
tohle kouzelné dítě mě několikrát za trénink sundalo.
Bylo to, jako když se díváte na těžítko přimáčknuté papírem. A...
Byl jsem hrozný. Fakt mi to nešlo.
Nebyl jsem dost dobrý na soutěžení.
Ale jezdil jsem s týmem. Měl jsem stejný hadry.
A pokud zbyl po zápasech čas,
poslali nás z béčka zápasit s jejich béčky.
Když to udělali, vyvinul jsem tajnou strategii,
aby mě co nejrychleji sejmuli,
aby tahle část mého života skončila.
Ale tahle strategie měla jeden háček,
když jsem narazil na soupeře, který měl úplně stejnou strategii, takže...
Takže jsme tam chvíli přešlapovali
a vysílali jsme si signály jako: „Můžeš mě sejmout.“
Víte, co mám na mysli? „Tady mám koleno, tady hlavu.
Neumím ani klikovat. Tyhle ruce jsou polštářky přírody.“
„Já vím.“
Byla to patová situace.
Ale ve středoškolském wrestlingu existují tři výchozí pozice.
Je tam: „Já na tebe skočím.“ Pak ještě: „Ty na mě skočíš.“
A pak je tam: „Kdo na koho skočí?“
A to je taková neutrální řecko-římská otázka.
Myslím, že to byli Řekové, kdo si položil tu otázku:
„Kdo na koho skočí?“
A Římané, kteří odpověděli: „Všichni.“
A...
Nejsem historik, ale...
Zaujal jsem polohu „já na tebe skočím“ s tím béčkovým soupeřem a rozhodčí pískl
a nějak, dodnes to nedokážu popsat,
jsem ho sundal a nemůžu tomu uvěřit.
On tomu taky nemůže uvěřit.
A lidi z týmu byli ohromeni. Vyklidili lavičku.
A řvali: „Mikeu! Zmáčkni!“
Což ve wrestlingu znamená „zmáčknout“.
A tak mačkám.
A najednou je všude krev.
Ne, já vím.
Jak myslíte, že jsem se cítil? Problesklo mi: „Já ho zabil.“
Víte, co myslím?
Budu do konce života na útěku před zákonem.
Birbiglia, zápasnický bandita.
Jedno sundání, jedno zabití.
Nedokázal udělat ani klik. Holýma rukama zavraždil chlapce.
Říkal jim „polštářky přírody“.
Došlo mi, že to je moje krev kapající z nosu na podložku.
Na základě žádného fyzického zranění.
Jen kvůli té čiré nervozitě, že bych jednou mohl i vyhrát.
Moje tělo si říká: „Co budeme dělat? Pojďme krvácet. Vymyslíme to zítra.“
Rozhodčí zapískal. „Krev na podložce.“
Což bylo jasné.
Vyběhne klučík s hadrem.
Utře to a odběhne.
Členové týmu mi ucpávají nos se slovy: „Miku, vrať se tam.
A udělej, cos právě udělal.“
Ti hlupáci si mysleli, že vím,
co jsem právě udělal.
A odběhl jsem. A zaujal polohu „já na tebe skočím“.
Rozhodčí zapískal a on mě hned sundal.
To bylo nejblíž, co jsem kdy byl od výhry ve wrestlingu.
Tak jsem skončil tady.
V divadle Vivian Beaumontové. Takhle jsme všichni skončili tu.
Jak se to vezme.
Vysvětlil jsem to všechno své kardioložce.
V bodech. Důležité věci.
A říkám: „Nemyslím si, že bych mohl cvičit pětkrát v týdnu.“
Zeptala se: „A co plavání? Plavete rád?“
Když mi bylo pět,
máma mě vzala do bazénu YMCA ve Worcesteru v Massachusetts
a já to z duše nenáviděl. Bylo to mokré.
Zpocené. Znáte to, když jste malí a kamarád vás nechá čuchnout si k sádře?
Jasně. Jako kdyby se ten smrad
stal budovou. Chápete?
A pak to někdo nastříkal na přechlorovanou vodu.
Myslím, že v tom bazénu nepoužili správné množství chloru.
Nevím, jestli měli pokyny.
Myslím, že nějaký přehnaně horlivý správce
si řekl: „Jeden díl vody, dva díly chloru.“
A oni: „Janice, ne!“
A ona: „Jen dělám svou práci.“
Nevím, jaký ohavný zločin chtějí tím bazénem zakrýt,
ale asi se něco muselo pokazit.
Třeba, že v noci došlo k útoku mafie.
Banda grázlů. Říkají si: „Vykopeme hrob,
nebo to tělo odneseme do YMCA bazénu?
Mám rodinné členství. Mrtvolu propašujeme na návštěvnický lístek.
Hodíme ji do bazénu. Rozpadne se do šesti hodin.“
Chtěl jsem jen demonstrovat, že je to hodně chloru. Je to...
Je to tolik chloru.
Protože je tam až moc moči. Chci říct, je to...
Víte, nechci být poslem špatných zpráv,
ale vyhledal jsem to a na internetu to není nic moc. Teda já...
Četl jsem o vědecké studii, ve které analyzovali
757 000 litrů vody ve veřejném bazénu
a došli k závěru, že obsahuje 75 litrů...
Jo, já vím. Já...
Říkal jsem si, že byste to měli vědět.
Sedmdesát pět litrů čisté moči,
což je podle mě příliš. Chci říct...
Že? Teda, procent...
procentuálně to není tolik, ale když si to představíte,
je to plná nádrž auta!
Je to nádrž Fordu F-150 plná moči,
se kterou dojedete do Pittsburghu a...
Mám pocit, že dobří křesťané,
kteří vedou Křesťanské sdružení mladých mužů
si uvědomují, že existuje problém s močí,
proto jsou všude cedule
na YMCA bazénu, ve kterých prosí, abyste nemočili...
do bazénu. Jen „Prosím“.
„Prosím, nemočte do bazénu.“
Taky bych na nich mohlo být: „Kde se lépe močí?“
„V bazénu.“
Jsem posedlý cedulemi v YMCE, protože mám pocit, že popisují
příběhy o tom, co se tam stalo.
Na jedné z nich stojí: „Za mokra klouže“
a vám je jasné, že si tam někdo pěkně nabil.
Roztřesený plavčík popadl fixu
a napsal: „Klouže... za...“
Na hodně cedulích se „za“ jen tak nevidí.
Nestává se často, aby se věta důsledková užívala ve formě, která oceňuje stručnost.
„Za mokra klouže.“
Stačilo by jen „Klouže“.
Většinu času je tam mokro. Mám tím na mysli...
Když jsem vyrůstal, stálo tam: „Před vstupem do bazénu se osprchujte.“
A myslím, že to bylo pro jednoho chlapa. Víte kterého, že?
Myslím, že v prvním návrhu stálo: „Gregu...“
Ale mám dojem, že cedule, která se nejvíce nedodržovala během mého dětství v YMCE,
byla v šatně a stálo na ní:
“Prosím, zůstaňte vždy řádně zahalení.“
Tohle jsem nikdy neviděl.
Pamatuju si, že když mi bylo pět,
tak mě máma vzala do dámské šatny a já do té doby neviděl vagínu.
A pak jsem uviděl 100 vagín.
A když mi bylo šest, poslala mě do pánské šatny.
Jediné, co je víc šokující
než 100 vagin je 100 penisů...
ve výšce očí a...
Byly to dospělé penisy. Je to překvapivě zásadní detail,
protože jsem měl šestiletý penis
a dívám se na ty dospělé penisy a říkám si: „Ale ne.
Tohle bude dlouhý život.“
A pak se rozhlížím po dětských penisech...
Prosím, nevytrhávejte to z kontextu.
Myslím, že bychom mohli ukončit něčí kariéru pár nedbalými úhozy, ale...
Pamatuju si tu šatnu tak dobře,
protože když mi bylo asi sedm, byl tam jeden stařík,
který vešel, asi nejstarší muž, jakého jsem kdy viděl.
Bylo mu tak 120, 130 let.
A seděl na lavičce v šatně
úplně nahý. Nebyl pořádně zahalený.
Je možné, že celý den močil do bazénu.
A tenhle prastarý muž si masíroval varlata dětským pudrem.
Vydržte. Chci se ujistit...
Nechci být záměrně nevděčný.
Snažím se zprostředkovat přesnou vzpomínku z dětství,
o které si myslím, že by mohla být vtipná,
kdyby byla součástí i vaší paměti.
Klíčové na tom starci bylo,
že si opravdu dával na čas.
Jako kalafunový pytlík nadhazovače.
Právě tolik trpělivosti.
Tolik pudru.
Nevím, jestli to byla ta oslepující kombinace chloru a moči
nebo džungle genitálií v úrovni očí
nebo ten 175letý muž
zoufale se snažící zmírnit tření mezi šourkem a vnitřní stranou stehna.
Ale pamatuju si: „Nikdy se nevrátím
do YMCA bazénu.“
Takže to vysvětluju své kardioložce.
V tu chvíli už se setmělo.
Opékali jsme marshmallow nad hořící kartotékou.
Řekl jsem: „Nechci zabíhat do detailů,
ale plavání mě nebaví.“
Ona: „Myslím, že byste to měl přehodnotit.
Je to skvělý sport pro lidi vašeho věku. Pomáhá zvýšit kapacitu plic.“
A já: „Jo, nemyslím si, že to je pro mě.“
Pokračuje: „Bydlíte poblíž YMCA bazénu?“
Odvětím: „Bydlím poblíž YMCA v Brooklynu, ale nedokážu si představit tam jít.“
A ona: „Možná by bylo nejlepší, kdybyste šel do YMCA bazénu.“
A já: „Myslím, že neudělám to, co by bylo nejlepší.“
Pak jedu domů metrem do Brooklynu
a pociťuji dušnost,
kterou mám někdy z úzkosti.
Mám to odmalička.
Je to ten pocit, kdy...
Když se cítím úzkostně a nemůžu popadnout dech. A...
A je to tak zlé, že mám pocit, že omdlím.
Míval jsem to tak, když jsem byl malý. Pamatuju si, jak sedím jako dítě
na sedadle spolujezdce v tátově autě a jsem dušný
a on se na mě podívá a zeptá se: „Proč dýcháš takhle?“
Což se vždycky hodí,
když je vám fyzicky špatně, aby vám někdo nadával, dokud to nepřejde.
Jsem...
si jistý, že se to později v životě neprojeví.
Ale zažívám to v metru domů od doktora,
když přemýšlím o svém tátovi a dědovi.
Můj děda pracoval v tunelech metra v New Yorku.
Dělal elektrikáře.
A ve třicátých letech v těch tunelech odpálili dynamit
a poslali tam elektrikáře.
Byli první, kdo osvětlil ty temné tunely.
Je to velmi nebezpečná práce. A pak
pracoval v krčmě v Bushwicku.
A jednoho dne přišel jeden z jeho štamgastů
a řekl: „Jak se vede, Joe?“
A on sebou seknul na bar a umřel.
Což je smutné.
Ale je to i celkem vtipná odpověď, když se nad tím zamyslíte.
Svým způsobem byl prvním komikem naší rodiny.
To je mimořádná míra angažovanosti.
Ale často na něj myslím, protože jsem ho nikdy nepotkal.
Žiju v New Yorku a dědu jsem nikdy nepoznal.
Vždy jsem si to přál.
A pak, když mi bylo 19,
byl jsem na koleji, když mi zavolala máma.
A řekla: „Táta se zhroutil na podlahu v obýváku.“
A zavolala záchranku.
Odvezli ho rychle do nemocnice a...
Zavěsím. Říkám to spolubydlícímu Dannymu.
Někdy si myslíte, že jste v pohodě, dokud nepředáte dál to, co vám někdo řekl.
A pak, uprostřed věty, se mi zlomí hlas a propuknu v pláč.
Půjčím si auto od kamaráda a jedu 650 kilometrů do Bostonu.
Vidím tátu v nemocnici.
Zachránili mu život. Udělali mu angioplastiku.
Dali mu kovovou výztuž do jedné z věnčitých tepen.
Ale je úplně hotový. Napojený na přístroje a dráty.
Myslím, že si nevybíráme, co si zapamatujeme,
ale z toho dne si pamatuju dvě věci.
První je, že jsem poprvé viděl tátu jako člověka.
A druhou je, že když jsem odcházel, neřekl jsem tátovi, že ho mám rád.
Chtěl jsem.
V naší rodině vyznání moc nefrčí.
Říkáme si:
„Opatruj se.“
Je v pohodě, že se tomu smějete, protože to není totéž.
Vůbec. Vlastně si to ani není tak podobné.
Je to neobvyklá náhrada,
protože to neobsahuje slovo láska.
Zadruhé, je to tak trochu pasivně agresivní příkaz.
Jako: „Potřebuju, abys pro mě něco udělal. Opatruj se.“
Víte, co mám na mysli? A...
Snažil jsem se to v průběhu let nenápadně zvrátit.
Jednou jsem na Den matek zavolal mámě: „Mami,
moc si tě vážím.“
A na druhé straně bylo chvíli ticho. A pak řekla: „Tak ahoj.“
Vystoupil jsem v Brooklynu a šel do svého bytu,
kde žiju se svou ženou Jenny a dcerou Oonou, které tehdy byly tři roky,
což je úžasný věk, ale když máte tak malé dítě,
víte, že z bytu udělá to, co by se stalo, kdybyste měli rave párty v pekárně.
Však víte, jsou to jen třpytky,
svítící tyčinky a bublifuky.
A všichni: „Máte vodu?“ A...
A všechno možné umění a aktivity.
Malujeme po stěnách, protože jsme v nájmu.
Jsou tu dinosauři a lidé.
Je to jako v muzeu kreacionismu. A...
Ten den dělaly Jenny a Oona korálkové náramky
a Oona mi vyrobila tenhle. A říká: „Tati, je tam ,bláznivý'.
Má ti to připomenout, abys byl bláznivý.“ A já na to: „Díky bohu.“
Každý někdy potřebuje připomínku.
A Jenny mě odtáhne stranou se slovy: „Mo.“
Říká mi Mo.
Říkám jí Clo. Nic za tím nestojí.
Říká: „Mo, jak to šlo u doktora?“
A já odvětím: „Podle plicních testů mám infarkt.
A pak doktor řekl, že si nemyslí, že prodělávám infarkt. Takže...“
„Dobrý?“ Asi. Fakt nevím.
A ona se bojí a pak se bojím i já, protože se bojí.
Jsme jako úzkostliví improvizátoři.
Jako... Začínám se starostmi.
Ona reaguje: „Ano a...“ na ty starosti s obavami.
Uzavřu scénu nějakými neurózami
a pak si to občas rozdáme, a to je velká zábava.
Ale...
Ale ten večer jsem Ooně četl knížku o tučňácích.
A když jsem s Oonou, moje úzkost se rozplyne,
protože je bláznivá, jako ten náramek, co mi dala. Říká: „Tati, máš žluté zuby.“
A já na to: „Jo. Snažím se na to moc nemyslet.“
A...
zvedne svou loutku kočky Mňau Mňau.
A Mňau Mňau podotkne: „To jsou ty nejžlutější zuby,
jaké jsem kdy viděla.“
Snažím se nesmát, protože se mi líbí, že je Oona vtipná,
ale nechci, aby byla urážlivým komikem
a břichomluvcem, takže...
Takže se snažím být bláznivější než Oona, víte.
Udělám vtip s tučňákem:
„Co řekne tučňák rodičům, když má hlad?“
A ona: „Co?“ A já odpovím: „Co splácáme na večeří?“
Nemějte pocit, že se tomu musíte smát.
To není pro vás.
Píšu vtipy pro vás. Píšu je i pro svou dceru.
Co k téhle historce musíte vědět,
je, že se to povedlo. Víte, jako...
Oona propukne: „Co splácáme na večeři!“
Protože děti milují slovní hříčky
a všechna batolata mají bostonský přízvuk.
Říkávají: „Jsem unavený.“
A bostonská batolata říkají: „Jsem děsně unavený.“
Takže čteme tu knížku o tučňácích
a já říkám: „Za chvíli přijde máma tě učesat.“
A ona řekne: „To není tvoje máma.
Je to moje máma.“
A já na to: „To mi říká můj terapeut pořád.“ A...
Tenhle vtip se vám líbí, jí se nelíbil.
Každý dostane svůj vtip.
To je sranda, víte.
Na tom vtipu něco je.
Říká se, že do partnera promítáme kvalitu toho rodiče, který je na nás tvrdší.
To není tak úplně pravda.
Vzal jsem si tátu proto, že mě miluje.
A někdy si říkám proč, protože jsem pěkný rošťák.
Takže čteme knížku s tučňákem a Jenny přijde Ooně učesat vlasy.
A poznamená: „Cítíš to?“
A já se otážu: „Kterou věc?“
A Jenny řekne: „Plíseň.“
A já na to: „Plíseň necítím, protože jsem vyrůstal v Masschusetts,
což je stát, který je z plísně.“
Ale dělá si obavy: „Myslím, že Oona nemůže spát v posteli,
dokud nevyřešíme tu plíseň.“
A já: „Dobře. Dokud to nevyřešíme, budu spát v její posteli a ona u nás.“
A abych z toho měl lepší pocit,
Jenny a Oona mi začaly říkat: „Pan Plesnivec.“
Tu noc leží pan Plesnivec
sám v posteli své dcery provoněné plísní
a píšu si do deníku.
Rád si tu a tam píšu deník, protože jsem zjistil,
že když si zapíšu, co mě rozesmutnilo nebo naštvalo,
tak se dá na život nahlížet jako na historku.
A když v něm vidíte historku, můžete se někdy oddálit
a popostrčit hlavního hrdinu, aby dělal lepší rozhodnutí.
Tu noc jsem si zapsal: „Táta dostal infarkt, když mu bylo 56.
Jeho táta prodělal infarkt, když mu bylo 56 a dnes mi došlo,
že až mi bude 56,
Ooně bude 19.“
AŽ MI BUDE 56, OONĚ BUDE 19.
Ráno se probudím
a vyrazím do brooklynské YMCA.
Navigaci mi nebylo třeba.
Šel jsem po pachu chloru a nakráčel si to k okýnku
a požádal o rozhovor s vedoucím plavání.
Představili mi ženu jménem Vanessa
a já řekl: „Vanesso, rád bych se přihlásil na lekci plavání.“
A ona: „Musela bych zhodnotit vaši plaveckou zdatnost.“
A já na to: „Není třeba.
Můžete si zapsat nulu nebo -20.
Topí se. Mrtvý. Cokoli je nejnižší.“
Utrousila: „To bych musela vidět na vlastní oči.“
Odvětil jsem: „Je to nějaký fetiš?
Protože bych to tady mohl u stolu demonstrovat na souši.“
Šel jsem do šatny a natáhl si plavky.
Speedo jsem nikdy neměl. Mám plavky pro želvy.
Jsou nabobtnalé a pořád vlhké, i když je čerstvě vytáhnete ze sušičky.
A tak vyrazím ve svých želvách k bazénu.
První, co mi Vanessa řekne, je: „Kde máte čepici?“
Odvětím: „Tu nemám.“
A ona pokračuje: „Je povinná,
pokud nejste úplně plešatý.“
A já odpovím: „Nelíbí se mi, jak jste zdůraznila ,úplně.‘“
Do toho mám daleko.
Mám čtyři různé chomáče vlasů, které tvoří Voltron vlasů,
které mi umně leží na hlavě.
Takhle mám vlasy asi od 15. Když jsem byl na střední,
z mých vlasů bylo patrné: „Je to tu stresující.“
Uvolníme pár pramenů.
Vanessa říká: „Můžete si půjčit mou čepici.“
A pak vytáhla z kabelky tuhle malou koupací čepici a podala mi ji.
Je podstatně menší než moje hlava.
Mám neuvěřitelně velkou hlavu.
Když jsem byl malý, mí trýznitelé mě přezdívali „Mike Bigheadlia“.
Tak jsem si natáhnul tuhle malou koupací čepici
na část mé mega hlavy
a Vanessa ukázala na bazén.
Řekla: „Skočte do pomalé dráhy a ukažte mi, co ve vás je.“
Zjistil jsem, že v tuto chvíli toho moc není.
Nemám žádný repertoár,
ale vlezl jsem dovnitř a dal do toho všechno, co jsem mohl...
Jsem si jistý, že jsem plaval ke dnu
a vypadal jsem jako když vám spadne mixér do bazénu.
Víte, když jsem míchal vodu
a dělal z ní chlorované smoothie a...
pomalá dráha slouží také chodcům.
Když si tak míchám,
míjejí mě tihle starší agresivní chodci.
Jeden z nich se mi asi snažil trochu namočit hlavu.
A je tam narváno.
Jen v New Yorku je zácpa v bazénu.
A já říkám: „Vanesso!
Je tu vždycky tak narváno?“
A ona: „Ne, je jaro. Všichni se chystají na léto.“
A já poznamenám: „Chtějí mít takové tělo.“
Což byl ten vtip.
Nebyl to vtip hodný pódia.
Není to nic, co bych řekl
v tak velké show v divadle Vivian Beaumontové.
Byl to takový chytrolínský konverzační vtípek
s cílem vytvořit osobní pouto mezi mnou a mou novou instruktorkou plavání.
Ale ona to neslyšela.
Řekla: „Cože?“ A já na to: „Nic.“
Zakřičela: „Miku, neslyším vás. Musíte křičet.“
Zakřičel jsem: „Vanesso!
Chtějí tělo
jako je tohle.“
Vtip bez pořádného kontextu
nebo měkkosti kadence nebo komediálního přednesu
je často projevem naprostého šílenství,
protože všech 200 členů bazénové komunity
zároveň otočili hlavy, aby viděli
to tělo...
patřící k tomuto okázale sebevědomému hlasu a...
Nemám tělo plavce.
Mám skoro tělo utopence,
kdy to vypadá, že se neustále topím,
i když nejsem nikde poblíž vody. I když jsem bez košile a suchý
se lidé ptají: „Všechno dobrý?“
Víte, mám tělo mrtvoly z řeky a tak...
Tak míchám. Míchám vodu 90 vteřin,
dokud si nejsem jistý, že jsem na pokraji smrti
a pak se postavím. Je tam asi metr vody.
A vylezu z bazénu.
Osuším se 15 nebo 20 pidiručníčky YMCA.
Dávám si je pod každou nohu, protože Vanessa vysvětluje,
že v každé louži může být plíseň.
A pomyslím si: „Tohle místo je smrtelná past. Musím odsud pryč.“
Snažím se z toho teď vytřískat cvičení, šlehám si výtrusy a jdu k okýnku.
A spustím: „Teď když jste zhodnotila mou zdatnost, můžu si zamluvit hodinu?“
Vypadne z ní: „Nemyslím si, že na to mám volnou kapacitu.“
Což znamená, že jsem byl na konkurzu na plavecký kurz
a nedostal jsem tu roli.
Vanessa mě lituje a říká: „Podívej, Mikeu.
Když přijdete třeba ve středu ráno v osm,
asi bych vás tam mohla na 20 minut vmáčknout.
Ale jestli to chcete brát vážně, doporučuju vám chodit plavat
pět dní v týdnu sám.“
A já: „Nemyslím si, že někdo plave pět dní v týdnu.“
Ona: „Spousta lidí plave pět dní v týdnu.“
Já: „Michael Phelps neplave pět dní v týdnu.“
Ona: „Phelps určitě plave pět dní v týdnu.“
Mluvíme o tom asi 45 minut.
Shodli jsme se, že se neshodneme.
Začal jsem plavat jeden den v týdnu.
Vrhl jsem se na to. Pořídil jsem si čepici.
A taky brýle s doživotní zárukou, že vám nikdy nebudou dobře sedět.
Pořídil jsem si žabky na plísňové loužičky a zámek na skříňku.
A tašku s kapsou na mokré plavky a čerstvé potraviny.
Každou středu v osm jsem plaval.
Pak jsem šel na džus o velikosti kýble do podniku na rohu.
A začal jsem si říkat:
„Takový teď jsem. Plavu a piju džus.
Jsem džusová generace. Jsem šťavnatý. Měl bych pořídit ty tepláky...
co mají na zadku napsáno ,šťavnatý‘. Takový teď jsem.“
Koukám, že vám to začíná docházet a...
Na plavání mám nejradši, že je úplně jedno, jak moc vám to nejde,
když jste pod vodou
a odrazíte se od bazénu,
tak na těch prvních pár okamžiků
si připadáte jako podmořský průzkumník.
Nebo někdo, kdo umí plavat.
Pak se vaše tělo vznáší nahoru,
protože lidské tělo má neutrální vztlak.
Líbí se mi, že v bazénu nejsou telefony, e-maily a ani kalendáře.
Svým způsobem na to není čas.
Líbí se mi, jak mi někdy přijde vše tak těžké.
Ale když jste ve vodě, je to tak lehké.
Někdy je vše v životě tak hlasité, když jste pod vodou, je to tak tiché.
Někdy se dokonce slyšíte přemýšlet.
Vzpomínám si, jak mi jednou došlo, že mám štěstí,
že jsem naživu.
Takže šest měsíců plavu jednou týdně.
A pak jednoho dne dorazí do Brooklynu prudký liják.
Bylo to tak hrozné, že nám v kuchyni pršelo.
Nevím, jestli jste někdy byli v kuchyni, ale počasí tam bývá většinou mírné.
Ve skoro...
V kuchyních skoro nikdy neprší, a tak
jsme byli vyděšení a zavolali jsme kamarádce, co dělá rekonstrukce.
„Je nebezpečné žít v téhle budově?“
Je to asi 100 let starý bytový dům v Brooklynu.
Vyleze na střechu.
A poznamená: „Na střeše jsou díry a taky po straně budovy.“
A vejde do Oonina pokoje a utrousí: „Myslím, že by to mohla být plíseň.“
Otestovali jsme ji a vyšla černá plíseň, což je nebezpečný druh.
Pojí se k astmatu a všem možným problémům. A oni řekli:
„Doporučujeme se okamžitě vystěhovat, dokud se to nevyřeší.“
Tak jsme se nastěhovali do Airbnb, kde mimochodem nebyla snídaně...
což je jeden z těch písmenek.
To je pěkně zavádějící zkratka.
Jako kdybyste přišli na schůzku anonymních alkoholiků
a oni by ji vysílali živě. A vy...
„Slyšel jsem, že je to místo anonymního setkávání.“
A oni: „Otevři ledničku na víno. Hodláme se podělit o pár drbů.“
Našel jsem to Airbnb. Mám takovou posedlou osobnost.
Jestli neznáte nikoho posedlého, vězte, že je to moc sexy vlastnost.
Váš manžel se na sedm hodin ponoří do útrob Airbnb
a až se vynoří, bude jíst Tuc.
A vy si pomyslíte: „Chci ho ojet.“
Takže to znamená posedlost. A...
Ale byt, co jsem našel, nebyl moc dobrý.
Nevypadalo to tam jako na fotkách.
Skoro jako by použili takový ten objektiv,
který nafotí úplně jiný byt a...
A nebyl tam termostat.
Bylo tam teplo, ale nedalo se naznačit, kolik tepla by podle vás bylo záhodno mít,
kdybyste chtěli zůstat naživu.
Jsou tři ráno a je 32 stupňů.
Ne, já vím. 32 stupňů.
Jenny, Oona a já jsme vzhůru.
A já jsem zoufalý.
Bloudím po budově a hledám způsob, jak změnit teplotu.
Kolem čtvrté ráno najdu v zadní části haly společný termostat,
ale je zamčený za plexisklem.
V životě jsem nic takového neudělal.
Rozbiju to plexisklo jako Hulk.
A pak nastavím termostat na nulu
a zachráním život své rodině.
Ale pointa toho příběhu je, že jsem druhý den ráno zaspal
a poprvé jsem nestihl dorazit na lekci plavání.
A další týden jsem zase nešel na plavání,
protože nejít tam poprvé byla velká švanda.
A pak jsem nechal plavání.
A já o tom často přemýšlím, tak obecně:
„Proč přestaneme dělat to, o čem víme, že bychom měli dělat?“
Já upřednostňuji to, co mě udrží naživu krátkodobě
oproti tomu, co mě udrží naživu dlouhodobě.
Protože když nebudu naživu krátkodobě, rozhodně nebudu naživu ani dlouhodobě.
Tak jsem sekl s plaváním.
Ale pořád jsem měl apetýt někoho, kdo plave.
Proto jsem dost jedl. A pil džusy.
Na pravidelné prohlídce mě doktor Walsh vyzval,
ať si stoupnu na váhu, což je bůhvíproč pořád to stařičké počítadlo.
Nevážíš 450 kilo, ale ani nula kilo.
Ty nevážíš 440 kilo, nevážíš ani 10 kilo.
Nevážíš 300 kilo, ani 26 kilo.
Nevážíš 186 kilo, nevážíš 53 kilo.
A já na to: „Kolik je hodin?“
Odvětí: „Nejsou dvě hodiny, není šest hodin.
Není 2:15, ale ani 4:45.“
Doktora Walshe moje váha hluboce znepokojovala:
„V posledním roce jste hodně přibral.“
Odpověděl jsem: „To je překvapivé, protože jsem plaval...
a taky pil džusy.“
A... Vzal mi krev
a pak já jemu, protože to bylo tématem přespávačky. A...
zavolal mi asi za týden. Byl jsem v hotelu v Columbusu v Ohiu.
Řekl: „Mám tu výsledky a váš špatný cholesterol je špatný.“
Já: „To sedí.“ A on: „Váš dobrý cholesterol je špatný.“
A já: „Nikdo není dokonalý.“ A...
Máte cukrovku druhého typu.
A když to řekl, měl jsem tu dušnost, o které jsem už mluvil,
ale párkrát jsem ji už zažil v extrémním podání.
Když mi bylo 20, jel jsem z vysoké domů na Vánoce,
zastavil jsem, abych se vyčůral a v moči byla krev.
Nikdy jsem neviděl krev vypadat takhle. Po dopadu do vody
vybuchla jako ohňostroj.
Měl jsem takový strach, že jsem spěchal domů a vzbudil rodiče.
Táta je doktor, máma sestřička, takže ví, že krvavé ohňostroje nevěstí nic dobrého.
Táta mě hned ráno vzal za svým kamarádem urologem.
Urolog mě požádal, ať si stáhnu kalhoty a porozhlídl se.
Začal jsem rozvíjet své teorie, protože to mají doktoři rádi,
kdy na návštěvu lékaře nahlížíte jako na spolupráci.
Řekl jsem to urologovi a už to nešlo vzít zpět.
Řekl jsem: „Je možné, že ta krev je z toho,
že až moc masturbuju?“
Tak tohle jsem mu řekl.
Nahlas.
Kamarádovi mýho táty!
Takže...
Takže podle jeho reakce
si troufám odhadnout, že pokud existuje urologická chlastací hra,
může to být The Phrase That Pays, protože
ta otázka ho vůbec nevyvedla z míry. Řekl: „Ne, to není ono.“
A pak do sebe vyklopil skleničku whisky
zpoza stolu a...
A dodal: „Ta krev mě znepokojuje.
Zítra ráno se dostav do nemocnice a já provedu cystoskopii pod narkózou.“
Já nevěděl, co to obnáší.
To vám prostrčí penisem kameru, aby se podívali do močového měchýře.
Asi si říkáte: „Miku, kamera se nevejde...
do penisu.“
Váží se k tomu dobré i špatné zprávy.
Dobrá zpráva je, že může. Špatná zpráva je stejná.
Druhý den ráno jsem vstal o půl šesté.
Máma mě odvezla do nemocnice a já jsem...
Já jsem se třásl.
Ležím v nemocniční košili na operačním vozíku.
Sestra mi zavedla infuzi a já jsem usnul.
Musím říct. I když se třesu a jsem na lécích v nemocnici,
vždycky ocením dobrý šlofíček.
Takže jsem byl v limbu,
urolog něco tím přístrojem odhalí
a rozhodne, že mě nechají spát déle, aby mi to mohli vyndat.
Když přicházím k sobě, urolog mi vysvětluje,
že v močovém měchýři něco našli a mohla by to být rakovina. Neví.
Udělají biopsii a měli by to vědět za pár dní.
Takže od 22. prosince 1999
do 27. prosince 1999 jsem myslel jen na to nejhorší.
Myslel jsem, že umřu.
Šel jsem do svého pokoje v domě rodičů
a zase jsem měl tu dušnost,
ale takovou, jakou jsem ještě nezažil.
S nikým jsem ani nemluvil.
Nemluvil jsem s rodiči. Nezavolal jsem kámošům.
Jsem někdo, kdo mluví docela dost. Dostal jsem vás sem.
Ale když jsem si myslel, že umřu...
prostě mě to umlčelo.
Biopsie přišla o pár dnů později a byla to rakovina.
Byl to zhoubný nádor v močovém měchýři, ale měl jsem štěstí, odhalili ho brzy.
Rozhodli, že nebudou dělat chemoterapii ani ozařování,
protože může jít o anomálii.
Možná byla, protože dodnes chodím na cystoskopii a nevrátilo se to.
Ale když mi doktor Walsh řekl, že mám cukrovku,
vrátil se mi tento okamžik.
Ne proto, že rakovina a cukrovka jsou totéž, ale obě jsou komorbidity.
A s komorbiditami se to má tak,
že se někdy spojí
a vytvoří jednu... morbiditu, víte.
Je to: „Od rakoviny k cukrovce!
Od cukrovky k srdeční chorobě. Trefa!“
A všichni si dají placáka.
A pak je po mně.
A když mi doktor Walsh řekl, že mám cukrovku,
šel jsem ze svého hotelového pokoje
na recepci hotelu
vyzvednout pizzu, kterou jsem si objednal.
A... Nejsem na to hrdý.
Chci říct, mám zlozvyky.
Pro začátek, tohle je moje práce.
Většinou ji dělám ve městech, kde nebydlím.
Vylezu tady nahoru. Udělám si chuť k jídlu, když jdu tamhle.
Občas zajdu sem.
Sklouznu po týhle věci.
Předstírám, že zápasím.
Vracím se do hotelu kolem jedenácté v noci a se zdravým jídlem je to tak:
„Chodí brzy spát?“
Zdravé jídlo říká: „Jdu na noc dovnitř. Ráno mě čeká velký úkol dodat živiny.“
Nezdravé jídlo říká: „Trošku se zdržím.
Na rohu jsem viděl mikrovlnku. Mrknu se, co se bude dít.“
A pizza zůstane vzhůru celou noc. Pizza miluje párty a já ji miluju.
Můj problém s pizzou je, že když ji vidím,
nahlížím na ni jen jako na jednu porci.
A povětšinou byla navržena pro skupinu
a fyzicky mě přitahuje. Má to skoro sexuální náboj.
S pizzou bych se nevyspal,
ale kdybych ji snědl sám, nezmínil bych se o tom své ženě.
Dává to smysl? Já...
Miluju pizzu tak moc, že mě vzruší vidět slovo „plaza“.
Protože slovo „pizza“ je pěkně vzrušující.
Jsou v ní kousky pizzy.
Každé Z jsou dva kousky.
A je kousek. Je to pět kousků v jednom slově.
Což je zřídka používané literární zařízení, které jsem vynalezl...
jménem „onomatopizza“. Teď...
Dr. Walsh mi dal řadu doporučení:
„Předepíšu vám statiny na cholesterol a léky na cukrovku.“
Odvětil jsem: „Raději bych to řešil bez léků, protože jsem taky doktor a...“
Dodal jsem: „Raději se pokusím zhubnout sám a snad tím zvrátím tu cukrovku.“
A on odvětil: „Nejsem optimista.“
Dodal: „Muselo by to být radikální. Musel byste omezit cukry, hranolky.“
Pak jsem začal přemýšlet o hranolcích s cukrem, což technicky není jídlo.
Pak mě napadlo, že by mohly být jídlem. Je to krásná kombinace ingrediencí.
Je to jasná písnička.
Hranolky s cukrem, Hranolky s cukrem v mých očích.
Doktor Walsh se zeptal: „Posloucháte mě?“
A já: „Samozřejmě, že vás poslouchám,
ale taky poslouchám tu písničku, co jsem teď složil.
O zelenině.“
Bylo moc brzo na to, abych mu osvětlil koncept hranolek s cukrem.
Druhý den jsem letěl domů.
Vzali jsme Oonu na první lekci plavání
a když skončila, dovolili dospělým, aby přišli za dětmi na mělčinku
a Oona říká: „Tati, promluvíme si pod vodou.“
A já: „Dobře.“
Pak jdeme pod vodu a já slyším jen: „Bla bla bla.“
Zeptala se: „Co jsem říkala?“
A já: „To nevím.“
Řekla: „Mám tě ráda, tati.“
A já odpověděl: „Taky tě mám rád, Oono.“
Tu noc ležíme v posteli.
Čteme knihu o dnech v týdnu.
Když Oona nezná nějaké slovo, řekne jiné slovo.
A řekla: „Dny... nás.“
A já si pomyslel: „Lepší.“
Když usnula, pocítil...
jsem zase tu dušnost a myslel na diagnostikovanou cukrovku.
Vytáhl jsem deník a otevřel ho.
Vzal jsem pero a napsal:
„Myslím, že brzy umřu.“
MYSLÍM, ŽE BRZY UMŘU.
Druhý den ráno mi zavolala máma,
že táta měl další infarkt a je v pořádku.
Už se v tom naučil chodit.
Pracoval v nemocnici a cítil, jak to na něj jde,
přišel na pohotovost se slovy: „Zdravím.“
Nevím, co přesně řekl,
ale je to jako když hasič vejde na stanici se slovy: „Celý hořím.
Všichni víme, co máme dělat.“ A...
Řekl jsem: „Mami, mám přijet?“
A ona: „Ne, je v pohodě a stejně dorazíš příští týden na Vánoce.“
Takže asi za týden jedeme s Jenny a Oonou k našim na Vánoce,
což je vždycky vypjaté, tyhle rodinné sešlosti,
neboť Jenny je introvertka a já extrovert.
Extrovert získává energii z přítomnosti jiných lidí
a introvert vás nemá rád.
Nebo...
by vás mohla mít ráda, ale potřebuje mě, abych vysvětlil, proč odjíždíme. A...
Byly Vánoce a Jenny je židovka, tak to musím vysvětlovat.
Existuje takový týpek a...
narodil ve chlévě. To obvykle bývá opomíjeno.
Tento se rozjel. Přišli králové, mudrci.
I když byli Židé. Mohli to být Roubíčkové.
Jsou tu králové, mudrci, jsou tam všichni.
Remcají a křepčí... Nevím proč. Není to Bůh. A...
A v tomhle rozhodně nejsem autorita.
I když se s přibývajícím věkem víc zajímám o Ježíše,
což je důvod, proč jsem vás dnes svolal.
Pod sedadlem máte leták. Ne, je to...
Popravdě, v mé rodině se příliš neřeší náboženský rozměr Vánoc.
Řekl bych, že tématem je spíš kuře v parmezánu.
Sníme ho hodně.
A ten rok to bylo palčivé téma.
Můj táta právě prodělal infarkt a menu bylo stejné.
Kuře v parmezánu, ziti a česnekový chléb,
což je v podstatě stejné jídlo v různých tvarech. A...
Můj otec řekl: „Michaeli,
podej mi prosím kuře v parmezánu.“
A můj táta právě prodělal infarkt,
ale už měl porci kuřete v parmezánu.
A tak to držím, ale neposílám dál,
protože to evokuje pocit, že držím mísu se zbraněmi.
A napětí stoupá a nakonec řeknu: „Vinci.“
Říkáme tátovi Vince. Říkám: „Vinci,
stačí kuřete v parmezánu.“
Což vím určitě, že je smazaná scéna z Kmotra.
A...
Vince na to měl perfektní odpověď.
Řekl: „Michaeli,
Chci s tebou promluvit o tvé cukrovce druhého typu.“
A já na to: „Ne, já na tom dělám. Snažím se změnit jídelníček jako ty.“
A pak můj bratr Joe poznamenal: „Víš ty co, Miku, měl bys sepsat závěť.“
A hlavou mi proběhlo: „Jak jsme se sem dostali?“
Musíte si být s někým opravdu blízcí, aby,
když mu řeknete, že máte nějakou nemoc, jeho odpověď byla:
„Moc rád si vezmu nějaké tvé věci.“
Tu noc se loučíme s mou rodinou
a já mám strach,
když se loučím s tátou, že by to mohlo být sbohem.
Řekl jsem: „Mami, tati.
Opatrujte se.“
Nevím, proč je pro mě tak těžké říct rodičům, že je mám rád,
ale je to tak.
A někdy mám pocit, že se k tomu blížíme.
Před pár lety jsem volal mámě, když umřel náš společný kamarád:
„Mami, je mi Johna Hardinga moc líto.“
A ona: „Měli jsme štěstí, protože minulý týden
věděl, že spolu mluvíme naposledy, tak jsme mu mohli říct, že ho máme rádi.“
Došlo mi, že jsem asi ten kód rozluštil.
Možná jen stačí znát přibližné datum vlastní smrti.
Potřebujete doslova znát termín uzávěrky.
Přemýšlím o tom všem, když jedu pozdě večer domů.
Oona spí vzadu.
A říkám své ženě: „Clo,
neměli bychom sepsat závěť?“
Neodpověděla. Jenny a já to nemáme společné.
Když se mě lidé ptají,
cítím společenskou zodpovědnost odpovědět,
ale ona to tak nemá.
Přestala se se mnou bavit osobně. A tak...
Tak jsem to vzal do svých rukou.
Zavolal jsem právníka, který píše závěti. Říkejme mu Will.
A Jenny a já sedíme s Willem u kuchyňského stolu a on hned zvážní:
„Co se stane, když Mikea srazí autobus?“
Odvětil jsem: „Já nevím. Ty peníze dostane Jen?“
Řekl: „Co se stane, když vás a Jen srazí ten stejný autobus?“
Řekl jsem: „Peníze dostane naše dcera Oona?“
A on: „Kdo má na starosti Oonu?“
Odpověděl jsem: „Řidič autobusu?“
A pak bylo asi 40 minut ticho.
A samozřejmě vás může srazit autobus. To není nic pobuřujícího.
Před pár lety jsem seděl v Uberu tady v New Yorku.
Řidič odbočí doleva na Manhattan Bridge
a srazí chodce.
Já vím. Nic se jí nestalo, ale spadla jako hruška
a pak vyskočila.
A řekla: „Jsem v pohodě!“
Protože Newyorčané jsou odolní
a často opilí, ale...
Ale bylo to šokující. První, co mě napadlo, bylo: „Jedna hvězdička.“
Víte, jak to myslím...
Existuje nepřeberně způsobů, jak zemřít.
Četl jsem o ženě, která zemřela kvůli kokosu...
který jí spadl na hlavu, což je nejlepší příklad:
„To nečekala, že se stane .“ A...
A má otázka zní, při vší úctě,
když znáte někoho, koho zabil kokos,
máme sníst ten kokos? Víte? Protože je zralý.
Četl jsem o chlápkovi, který zemřel
během soutěže v pojídání švábů.
Ne, já vím. Kde na Floridě to bylo?
Byla to v Deerfield Beach. Na tom nesejde. Jde o to...
Sedíme s Willem u kuchyňského stolu
a vyplňujeme úmrtní formuláře.
A prvních pár bylo lehkých. Třeba jméno. „Dobře.“
E-mail? „No tak!“
Datum svatby. „To si musíme dohledat.“ Víte, a...
Will říká:
„Už půjdu,
ale úmrtní dotazníky vám tu nechám na stole v kuchyni
a když je za pár dní vyplníte a doručíte mi je, tak budeme hotoví.“
Tak nám ty dotazníky leží týden na kuchyňském stole
a pak už je to měsíc.
A pak tři roky.
Tak moc o tom s Jenny nechceme mluvit.
Ale musíme. V té době bylo Ooně šest let.
Když mi bylo šest, zemřeli mi prarodiče.
Challenger explodoval. To se stalo...
Vyrůstal jsem v osmdesátkách. Bylo to živě v televizi ve škole.
Učitelka dovezla televizi do třídy a řekla:
„Dnes se sedm odvážných astronautů vydává do vesmíru.“
Vlastně,
se podíváme na Za zvuků hudby.
Bylo nám šest. A říkali jsme si:
„Kam to šli?“ A...
Chodil jsem do katolické školy, a učitelka řekla: „Jsou na lepším místě.“
A já si řekl: „Lepším než vesmír? To teda nevím.“
Když jsem byl malý a někdo zemřel, tak tohle dospělí říkali.
„Jsou na lepším místě.“
A já se tím utěšoval, dokud jsem nezačal cítit,
že lidé, kteří mi to říkali, si nejsou tak jistí, jak jsem si původně myslel.
Když mi bylo 21, umřel jeden z našich nejlepších kamarádů.
Pan Naples. Byl mi druhým tátou. Každé Vánoce přišel na parmezán.
Byl...
Když moji rodiče odjeli na každoroční dovolenou,
bývali jsme s Joem u pana Naplese a já to měl rád.
Tenhle týden v roce jsem měl nejraději, protože byl zábavný a vtipný.
A byl první, kdo byl v mém životě takový.
Zasvětil mě do vtipů pro dospělé a byl bohatý.
Zazvonili jste u jeho dveří a nebylo to: „Ding dong,“ ale...
Říkali jsme si: „Tenhle chlápek je boháč.
Takhle se utrácejí peníze.“
Pořídíte si parádní zvonek.
Když bylo panu Naplesovi 58, náhle zemřel.
Bylo to zničující, víte.
Pamatuju si, jak jsem v kostele viděl jeho nabalzamované tělo.
Nemyslím, že jsem kdy viděl nabalzamované tělo zblízka.
A říkám si: „Je to ten nejlepší plán?“
Úplně poslední kosmetika.
Můžeme si promluvit o balzamování?
Ten člověk nevypadá dobře, co?
Vypadají opuchle a...
Budeme s tím tělem manipulovat, proč ho nevycpat?
„Je mi líto pana Naplese. Ale chytil ten míč!“
Víte, co mám na mysli? Něco s trochou energie.
Nechte ho vyhrát cestou ven.
Po pohřbu jsme šli ke kamarádovi
a všichni začali pít.
Pamatuju si to dobře, protože moji rodiče moc nepijí.
Ale o dvě hodiny později moji rodiče pořád pili.
O hodinu později byli opilí.
Takhle jsem je ještě neviděl.
Při mluvení plivou a nezřetelně vyslovují.
A tehdy mi to došlo. Nevím, jestli někdo umí unést smrt.
Takže jsme s Jenny nikdy nedopsali závěť,
ale začal jsem chodit k nutriční poradkyni, což není totéž.
Ale myslím, že je to pozitivní krok.
Pokud jste nikdy u žádného nebyli, o moc nepřicházíte.
Vědí to samé, co my. Je to...
Představte si toho nejotravnějšího kámoše a pak si představte, že vás zkásne.
A ona: „Víte, co je zdravé? Zelenina.“
A já: „To jsem slyšel
už od všech. Mluvila jste se všemi?“
Moc mě povzbuzovala. Jmenuje se Christina.
A hned byla velmi obšírná. Ptala se: „Jak měkkou máte stolici?“
A já řekl: „Nemám srovnání.
Měkčí než pes, tvrdší než holub?
Jakou metriku tady hledáte?
Nevěděl jsem, že se to má sledovat. Nezmeškal jsem jedno sezení?“
Bojím se o toho, kdo na to bude mít dobrou odpověď: „Delikátní.“ Jako...
Zeptala se: „Léčíte se s něčím?“
Já: „Měl jsem rakovinu močového měchýře. Mám cukrovku 2. typu.
Jím hranolky s cukrem.“
Otázala se: „Jak spíte?“ A já: „No...“
To je kapitola sama pro sebe.
Pokud se smějete, znáte odpověď.
Už jsem o tom mluvil v jiných show.
A jestli se nesmějete, zkrácená verze je,
že trpím velmi vážnou náměsíčností.
Celé se to zhoršilo, když mi bylo 25 let.
Proskočil jsem oknem ve druhém patře La Quinta Inn ve Walla Walla, Washington.
Když říkám proskočil, znamená to skrz sklo.
Skončil jsem na pohotovosti. Vyndávali mi sklo z nohou.
Diagnostikovali mi vzácnou poruchu REM spánku.
Takže když jdu večer spát, beru si léky
a spím ve spacím pytli zapnutém až ke krku.
A nasazuju si palčáky, abych nemohl ten spacák otevřít.
Dlouhá verze je...
Fajn, já nevím.
Mám za sebou ošklivý pád z okna, ale...
Christina položila podnětnou otázku:
„Kdy se nejlépe vyspíte?“
A já odpověděl: „Když si čtu, protože čtením si můj mozek říká:
,Končím.‘“ Víte, co mám na mysli?
Měl jsem dojem, že existuje filmová adaptace.
Vůbec jsem netušil, do čeho jdu.
Ale přivedlo mě to k pravidelnému čtení,
ale co se stalo, bylo, že jsem četl knihu a pak usnul,
ale pořád jsem měl rozsvíceno.
A tak mám v telefonu aplikaci, jmenuje se WeMo.
Není to nic složitého, nastavíte časovač na 15 nebo 20 minut,
aby zhasla lampička nebo cokoli, co máte připojené.
Nastavím WeMo, vlezu si do spacáku,
vezmu si léky a ponořím se do knihy.
Nevyhnutelně usnu. A zatímco spím, lampa udělá...
Ale jednou jsem neusnul.
Nastavil jsem WeMo.
Vlezl si do spacáku. Vzal si léky.
A jsem zabraný do postav v příběhu
a jak děj spěje ke svému vrcholu...
Svým způsobem to bylo nejblíž k tomu, abych zažil vlastní smrt.
A napadlo mě, že by mohli WeMo prodávat
jako simulátor smrti.
Mohli by tomu říkat WeDie.
Nebo WeNoMo.
Takže teď...
Takže teď chodím k nutriční poradkyni. Dělám WeNoMo.
Sleduju svou stolici.
Začal jsem přemýšlet o citátu, co mnou už delší dobu rezonuje.
Asi před 20 lety umíral skvělý hudebník Warren Zevon na rakovinu plic a věděl to.
Byl to smutný příběh a sledoval jsem ho u Davida Lettermana.
Letterman řekl:
„Co nás můžete naučit o životě a smrti, když to prožíváte, jak to prožíváte?“
A Warren Zevon řekl:
„Užívejte si každý sendvič.“
Za ten rok s nutriční poradkyní jsem si užil každý sendvič.
Když jsem jedl, tak jsem jedl.
Pořád jsem jedl pizzu, ale nikdy ne celou.
Dal jsem si kousek nebo dva. A v lecčems jsem si je užil víc.
Ta představa, že můžu usrkávat nektar bohů,
ale nevypít ho celý džbán.
Asi po roce jsem šel na pravidelnou prohlídku
a doktor Walsh mi vzal krev.
Za pár dní jsem přišel znovu a on řekl: „Víte, Mikeu.
S překvapením vám oznamuji, že jste zvrátil cukrovku druhého typu.
Ale chci, abyste foukl do téhle trubičky.“ A...
A tak jsem to udělal. Foukl jsem... A on: „Ještě jednou.“ A já...
A on: „Chci vám něco ukázat.“ Vzal mě k obrazovce počítače.
A řekl: „Když lidé ve vašem věku
zdravě dýchají a fouknou do této trubičky,
tak se ta křivka pohybuje zhruba takhle.
A když lidé ve vašem věku mají ucpané dýchací cesty,
vypadá to tak trochu takhle.
A když to děláte vy...
vypadá to takhle.“
A dodává: „Nevím, co vám mám říct.
Protože krátkodobě s tím moc nezmůžeme.
Už jsme vás poslali ke kardiologovi,
ale z dlouhodobého hlediska, s vaší anamnézou rakoviny a diabetu...
to prostě není ideální.“
Nikdy jsem neslyšel svého doktora znít tak ustaraně
a nemít žádný plán.
A tu noc ležím s Oonou v posteli poté, co usnula a cítím dušnost.
Ale tentokrát přemýšlím o tom, jak budu myslet na svůj dech
po zbytek života, stejně jako když od dvaceti
přemýšlím pokaždé nad barvou vody v záchodě, když močím.
Stejně jako od dob, co mi bylo 25, než usnu,
utápím se v obavách, že si ve spánku ublížím.
Vytáhnu deník a otevřu ho.
Vezmu pero.
A nejde mi nic napsat.
A druhý den ráno se probudím
a vyrazím do brooklynské YMCA a začnu plavat pět dní v týdnu.
Asi si říkáte, že nikdo neplave pět dní v týdnu.
Říkám vám, že já plavu pět dní v týdnu.
Asi si říkáte: „Michael Phelps neplave pět dní v týdnu.“
Říkám vám, Michael Phelps a já...
odděleně a na stejné úrovni plaveme pět dní v týdnu.
Pořídil jsem si knihu o dýchání.
Jmenuje se Dech. Takový jednoduchý začátek.
A... Začal jsem nacvičovat zadržování dechu na stále delší dobu,
což praktikují instruktoři jógy a středoškolští tyrani. A...
Zlepšoval jsem se.
Někdy jsem trénoval pod vodou v YMCE.
A jednoho dne plavu pod vodou,
dvě třetiny délky plavecké dráhy,
a když se vynořím, vidím ceduli, které jsem si nikdy nevšiml,
a na té ceduli je napsáno: „Zákaz zadržování dechu“.
A říkám si: „To je divný.“ A zavolám: „Vanesso.
Co to znamená? Zákaz zadržování dechu.“
Řekla: „Minulé léto tu dva návštěvníci
závodili v zadržování dechu
a jeden z nich zemřel.“
Zastavím vás hned tady.
Dneska večer se smějeme spoustě věcí,
ale teď by bylo nejvhodnější,
kdybychom uctili toho muže, který zadržoval dech, minutou ticha.
Dobře, jen na chvíli zastavíme tuhle show.
Nechci nikoho jmenovat,
ale mohli bychom na chvíli rozsvítit?
Pane.
Pane, právě tady něco děláme.
Chceme držet minutu ticha za muže,
který zemřel se zadrženým dechem v bazénu YMCA.
A vy děláte něco úplně jiného.
Pane, mohl byste se chovat uctivěji
k tomu muži, který zemřel...
se zadrženým dechem.
Dobře, tímhle nepomáháte.
Takže...
Víte, kdo se teď nesměje?
Ten muž, který zemřel se zadrženým dechem v bazénu YMCA.
Pojďme začít úplně znovu.
Protože máte dobré úmysly.
A myslím, že když se dáme dohromady jako skupina a budeme se soustředit,
dáme to.
Zhluboka se nadechneme.
Ne moc dlouho.
Jestli jsme se něco naučili
od toho muže, který zemřel, je třeba být soudný s délkou dechu,
když ho zadržujete.
Kdybyste mohli opakovat po mně.
Budeme držet minutu ticha.
- Budeme držet minutu ticha. - Děkuju.
Za toho muže, který zemřel.
Při zadržování dechu.
V bazénu YMCA.
Jakmile dosáhneme.
Minuty ticha.
Budeme odměněni.
Jedním vtipným detailem o jeho smrti.
Když zemřel, jeho tělo se během šesti hodin rozpadlo.
Jde o to...
Jde o to, že když jsem se vynořil z bazénu YMCA
a uviděl tu ceduli se zákazem zadržování dechu,
osušil jsem se, stáhnul si plaveckou čepici,
šel jsem do šatny,
stáhl si plavky,
posadil se na lavičku
a vzpomněl si na toho starce, když jsem byl malý.
A poprvé v životě mě napadlo:
„Možná věděl něco, o čem já neměl ani tušení.“
Byl to nejstarší muž, jakého jsem kdy viděl.
Žil dlouhý život. Staral se o své tělo.
Chodil plavat.
Měl citlivou kůži.
A tu jsem, sedmiletý klučík smějící se tomu starci,
ale možná ta cesta k vlastní dospělosti
vedla žílami ve varlatech tohoto muže.
Stařec je mrtvý a my všichni jsme tím starcem. Budeme, když se nám poštěstí.
A kdokoli z nás může být tím mužem, který umřel se zadrženým dechem v bazénu
nebo tou ženou, co jí skolil kokos.
Rakovinu v terminálním stádiu můžou najít komukoli.
Máme jen ten moment teď a tady, spolu v divadle Vivian Beaumontové.
Tohle jsou naše dny.
A co chci říct svým rodi...
ZVLÁŠTNÍ PODĚKOVÁNÍ JENNY A OONĚ
Překlad titulků: Kateřina Richard