Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hej!
Hvad så?
Se lige der. Vi er her alle sammen!
Vi er her alle sammen. Det er så fedt.
Åh gud.
Hvor er det bedre at være end Vivian Beaumont-teatret
i Lincoln Center, et af Lincoln-centrene i Lincoln Center?
Og tillykke med, at I fandt det rigtige center.
Dejligt, at I kom.
Mit sidste show hed The New One, og det var cirka 15 gader den vej.
Og I så det.
Og det her hedder Den gamle mand
og poolen.
I 2017 var jeg til mit årlige lægetjek,
som jeg altid frygter grundet mine forudeksisterende tilstande,
som jeg bare kalder "tilstande", fordi alt eksisterer jo.
Hvis det gør, så er alt "forud",
medmindre det skete på vej derhen.
Jeg får den der tjekliste.
Jeg markerer bare det hele og streger "gravid" ud.
Men...
Jeg blev 44 i år.
Jeg har med tiden opdaget, at de ting hos lægen,
som jeg troede var pynt...
De har en funktion.
I kan få et eksempel.
Min læge, dr. Walsh, bad mig om at puste i et rør.
Det er en lungetest, og der er en kugle i røret,
og det er som at puste et lys ud, så jeg kalder det fødselsdagskagetesten.
Den måler, hvor mange fødselsdagskager du har tilbage.
Og... Mere eller mindre. Så jeg gjorde det.
Og han kigger på skærmen og siger: "Gør det nu."
Og jeg har allerede gjort det.
Så det sagde jeg til ham.
"Jeg har gjort det." Og han sagde: "Gør det igen."
Så jeg gik lidt mere til den. Sådan her.
Dr. Walsh slår på skærmen, som var det et ødelagt firserfjernsyn,
og så efterligner ham mig ligesom.
"Måske skal du gøre sådan her."
Jeg ved ikke så meget om vejrtrækning,
men jeg er ret sikker på, at det ikke sker i skuldrene. Og...
Han sætter sig ned og siger: "Hvad skal jeg sige, Mike?
Hvis jeg lige gik forbi den maskine der,
så ville jeg sige, du har et hjerteanfald
lige nu."
Da han sagde det, blev jeg meget bekymret.
"Hvis jeg troede, jeg havde et hjerteanfald,
ville jeg enten tage på skadestuen eller ringe til ham."
Så jeg sagde:
"Har jeg et hjerteanfald?"
Han sagde: "Det tror jeg ikke."
Og jeg sagde: "Jeg har brug for et mere konkret svar."
Og så sagde han: "Jeg sender dig til kardiolog for at få en revurdering.
Ordet "revurdering" gør mig nervøs.
Jeg troede, den første analyse var faktabaseret.
Jeg vidste ikke, vi bare gættede.
Hvis det bare handlede om meninger,
ville jeg påpege, at jeg ikke kan lide at sidde på papir.
Det får mig til at føle mig som en kylling.
Og jeg føler, I kunne digitalisere nogle af formularerne i venteværelset.
Jeg føler, jeg har udfyldt en del af dem før.
Det er meninger.
Nå, jeg sætter mig ind i bybussen,
en slags langsom ambulance med stoppesteder.
Det er også en mening.
Og så møder jeg min nye kardiolog.
Og gæt, hvad hun bad mig om? Vil I gætte?
- At puste. - I endnu et rør, ja.
Jeg sagde: "Det fik jeg et hjerteanfald af."
Og hun sagde: "Wow. Det er en lav score."
"Har I hjertesygdomme i din familie?"
"Min far fik et hjerteanfald, da han var 56,
og hans far fik et hjerteanfald, da han var 56."
Så jeg har altid tænkt, at jeg skulle afsætte hele det år,
leje en Airbnb nær hospitalet og være fleksibel med hensyn til tid.
Det bliver nok et stort år for mig. Og...
"Med din familiebaggrund bør du dyrke cardio fem gange om ugen."
"Jeg tror ikke, nogen dyrker cardio fem gange om ugen."
"Mange dyrker cardio fem gange om ugen."
"Jeg tror ikke engang, professionelle atleter gør det."
"Jo, professionelle atleter dyrker cardio fem gange om ugen."
Vi talte om det i 45 minutter.
Vi blev enige om at være uenige.
Jeg var svedig og forpustet.
Lidt sulten. Jeg er altid lidt sulten. Og...
Hun sagde: "Dyrkede du ikke sport i din barndom?"
"Ja, jeg spillede fodbold, men jeg holdt lav profil."
Er I med?
"Der er Mike!" "Nej, Mike er i skoven."
Er I med?
I niende klasse kom jeg på brydeholdet,
hvilket var en stor fejl ifølge mine holdkammerater.
For man kan ikke holde lav profil til brydning.
Man skal virkelig kæmpe eller, som i mit tilfælde, blive kæmpet mod
af de her unge muskuløse herrer,
hvis skridt uundgåeligt ville blive presset op mod mit ansigt,
som om de dansede en sejrsdans,
alt imens jeg er iklædt en damebadedragt,
som de kalder en singlet.
Men jeg gjorde en god figur.
Og den figur var en livredder fra 1920'erne.
Jeg hadede brydning mere end noget andet i mit liv,
for vi skulle lave så mange armbøjninger, og meget tidligt mistede jeg viljen...
...til at skubbe op.
Jeg kommer ned i den der første position og tænker: "Det er rart. Det er...
Det er en god ny liggestilling."
Så hviler jeg hovedet lidt på min hånd.
"De hænder er så bløde.
De hænder er naturens puder. Seriøst."
Vi lavede armbøjninger og kæmpede mod hinanden.
Min vægtklasse var 69 kilo.
Baseret på evner parrede de mig med holdets bryder på 46 kilo.
Har I nogensinde set nogen, der vejer 46 kilo?
Det er små mennesker.
Det er lidt som at kæmpe mod sit eget barn. Og...
Den magiske baby fastlåste mig flere gange til træning.
Det var som at se en papirvægt blive holdt nede af papir. Og...
Jeg var så dårlig. Jeg var ikke god nok til at konkurrere.
Men jeg rejste med holdet og havde holdtøjet på.
Og hvis der var tid efter kampene,
sendte de os B-hold ud at kæmpe mod de andres B-hold.
Når de gjorde det, havde jeg en hemmelige strategi
om at blive fastlåst så hurtigt som muligt,
så den del af mit liv var forbi.
Og den strategi løb ind i en hindring,
da jeg mødte en modstander, der havde samme strategi, så...
Vi er i ringen et stykke tid,
og vi sender signaler til hinanden: "Du må godt fastlåse mig."
Er I med? "Her er mit knæ. Her er mit hoved."
"De her hænder er naturens puder." "Det ved jeg godt."
Det var et dødvande.
Men der er tre startpositioner i gymnasiebrydning, som man bruger.
Der er "jeg springer på dig". Og "du springer på mig".
Og så er der "hvem springer på hvem".
Og det er en slags neutral græsk-romersk.
For det var vist grækerne, der stillede spørgsmålet:
"Hvem springer på hvem?"
Og romerne, der svarede: "Alle." Og...
Jeg er ikke historiker, men...
Jeg kommer i "jeg springer på dig"-position,
og dommeren fløjter,
og jeg kan ikke engang beskrive det den dag i dag.
Jeg fastlåser ham. Jeg kan ikke tro det.
Han kan heller ikke tro det.
Mine holdkammerater var lamslåede. De ryddede bænken.
De råber: "Mike! Klem!"
Hvilket i wrestling betyder "klem".
Og så klemmer jeg.
Og pludselig er der blod over hele måtten.
Ja, ikke?
Hvordan tror I, jeg havde det?
"Jeg har dræbt ham." Er I med?
"Jeg skal være på flugt fra loven resten af mit liv."
Birbiglia, bryderbanditten.
En fastlåsning, et drab.
Kunne ikke lave armbøjninger. Dræbte en knægt med de bare hænder.
Han kaldte dem "naturens puder".
Men det er mit eget blod, der strømmer ud af min næse på måtten.
Uden nogen form for fysisk skade.
Bare på grund af nervøsiteten over måske at vinde noget.
Min krop siger: "Hvad nu? Bare blød. Vi finder ud af det i morgen."
Dommeren fløjter. "Blod på måtten."
Hvilket var indlysende.
Den lille bloddreng kommer løbende med en klud.
Tørrer måtten ren. Lunter afsted.
Mine holdkammerater stopper min næse. De siger: "Mike, kom igen.
Gør, hvad du lige gjorde."
De fjolser troede, jeg vidste,
hvad jeg havde gjort.
Og jeg lunter ind i ringen, kommer i "jeg springer på dig"-position.
Dommeren fløjter, og jeg bliver straks fastlåst.
Tættere kom jeg aldrig på at vinde en brydekamp i mit liv.
Sådan endte jeg her.
I Vivian Beaumont-teatret. Sådan ender vi alle her.
På en måde.
Alt det forklarede jeg til min kardiolog.
I punktform. I store træk.
"Det er vist ikke realistisk for mig at dyrke cardio fem gange om ugen."
"Hvad med svømning? Kan du lide at svømme?"
Da jeg var fem år gammel,
tog min mor mig med til KFUM-poolen i Worcester,
og jeg hadede alt ved det. Det var vådt.
Svedigt. Som da du var barn, og din ven lod dig lugte under gipsen.
Ja. Det er, som om den lugt
blev til en bygning. Er I med?
Og så oversprøjtede nogen den med koncentreret klorvand.
Jeg tror ikke, de brugte den rette mængde klor i den pool.
De havde ikke styr på det.
Jeg tror, en overivrig administrator havde sagt:
"En del vand, to dele klor."
"Janice, nej!"
"Jeg gør bare mit arbejde."
Aner ikke, hvilken grusom forbrydelse den pool dækker over,
men jeg tror, der må være foregået noget.
Måske et mafiadrab midt om natten.
En flok fjolser. "Skal vi grave en grøft,
eller skal vi bringe liget ned til KFUM-poolen?
Jeg har et familiemedlemskab. Vi bruger et gæstekort til liget.
Vi smider det i poolen. Det går i opløsning inden for seks timer."
Det, jeg vil sige, er, at det er en stor mængde klor. Det er...
Der er masser af klor.
Fordi der er masser af urin. Jeg mener, det er...
Jeg hader at komme med dårlige nyheder,
men jeg har slået det op, og det står skidt til på internettet. Jeg...
Jeg læste om et videnskabsforsøg,
hvor man analyserede den 750.000 liter store offentlige pool,
og de konkluderede, at den indeholdt 75 liter...
Ja, ikke?
Men jeg synes, I bør vide det.
Femoghalvfjerds liter ren urin,
hvilket er for meget, synes jeg. Jeg mener...
Ikke? Procent...
Procentvis er det ikke så meget, men tænk lige over det.
Det en fuld benzintank!
Det er en Ford F-150 fuld af urin,
og det kan få dig til Pittsburgh, og...
Jeg tror, at de gode kristne, der leder KFUM,
er klar over, at der er et urinproblem.
Derfor er der skilte overalt på KFUM,
der beder dig om ikke at tisse...
...i poolen. "Vær sød at lade være."
"Du må ikke tisse i poolen."
De kunne lige så godt skrive: "Hvor kan man tisse?
I poolen."
Jeg er besat af skiltene der, for de fortæller historier fra KFUM.
"Gulvet er glat, når det er vådt."
Så ved man, en knægt faldt og slog sig på fliserne.
En skrøbelig livredder greb en pen og skrev: "Gulvet er glat, når..."
Man ser ikke "når" på mange skilte.
Det er sjældent, at bisætninger anvendes på en kort og koncis måde.
"Glat, når det er vådt."
Der kunne bare stå: "Glat."
Det er vådt det meste af tiden. Jeg mener...
Der var et skilt med: "Vask dig venligst, før du går i poolen."
Det var vist henvendt til en bestemt fyr. Er I med?
Det første udkast var vist: "Greg..."
Men det skilt, der mest åbenlyst blev ignoreret
i min barndom på KFUM, var i omklædningsrummet, og der stod:
"Hold dig korrekt tildækket."
Det så jeg aldrig.
Da jeg var fem, tog min mor mig med ind i dameomklædningsrummet,
og jeg havde aldrig set en vagina.
Og så så jeg 100 vaginaer.
Da jeg var seks, sendte hun mig ind i mændenes omklædningsrum.
Det eneste, der er mere chokerende
end 100 vaginaer, er 100 penisser...
...i øjenhøjde, og...
Det var voksne penisser. Det er en overraskende vigtig detalje,
for jeg havde jo den her seks år gamle penis,
og jeg ser på de voksne penisser og tænker: "Åh nej.
Det bliver et langt liv."
Og så kigger jeg mig omkring efter børnepenisser...
Ingen citater uden kontekst her, tak.
Man kan jo ødelægge en karriere med et par sjuskede tasteanslag, men...
Jeg husker omklædningsrummet så godt,
for da jeg var omkring syv år, var der en gammel mand,
som kom der. Nok den ældste mand, jeg nogensinde har set.
Han er 120 eller 130 år gammel.
Og han plejede at sidde på bænken i omklædningsrummet,
splitternøgen. Så han var ikke korrekt tildækket.
Han kunne have tisset i poolen hele dagen.
Og den her gamle mand masserede sine testikler med babypulver.
Øjeblik. Lad mig forklare...
Jeg ønsker ikke at være upassende.
Jeg prøver at formidle et minde fra min barndom,
som kunne være morsomt, hvis I havde et lignende minde.
Det, der var med den gamle mand,
var, at han tog sig god tid.
Som en pitcher med sit harpikspulver.
Med masser af tålmodighed.
Masser af pulver.
Jeg ved ikke, om det var kombinationen
af klor og urin eller junglen af kønsorganer i øjenhøjde
eller den 175-årige mand,
der desperat prøvede at lindre friktionen mellem hans pung og inderlår.
Men jeg tænkte: "Jeg kommer aldrig tilbage
til KFUM-poolen."
Jeg forklarer det til min kardiolog.
Det var blevet aften.
Vi ristede skumfiduser over et brændende arkivskab.
Jeg sagde: "Jeg vil ikke gå i detaljer, men jeg kan ikke lide at svømme."
Hun sagde: "Jeg tror, du bør genoverveje det.
Det er godt for folk på din alder. Det øger lungekapaciteten."
"Jeg tror ikke, det er noget, jeg har lyst til."
"Bor du tilfældigvis i nærheden af en KFUM-pool?"
"Ja, et par gader fra KFUM i Brooklyn, men jeg kan ikke se mig selv der."
"Det ville være en god idé, hvis du brugte KFUM-poolen."
"Jeg tror ikke, det er en god idé."
Så er jeg på vej hjem med metroen til Brooklyn, og jeg får åndenød,
som jeg af og til får af angst.
Jeg har haft det, siden jeg var barn.
Nogle gange, når jeg bliver nervøs, føler jeg, at jeg ikke kan få vejret.
Det er så slemt, at jeg tror, jeg besvimer.
Jeg havde det, da jeg var lille.
Engang sad jeg på passagersædet i min fars bil,
og jeg havde åndenød, og han spørger: "Hvorfor trækker du vejret sådan?"
Det er jo altid nyttigt,
når du har fysiske problemer,
at nogen skælder dig ud, indtil det går væk. Jeg...
Det vil helt sikkert ikke hævne sig senere i livet.
Men jeg oplever det i metroen hjem fra min læge
og tænker på min far og min bedstefar.
Min bedstefar arbejdede faktisk i undergrundstunnelerne i New York.
Han var elektriker.
Og i 30'erne sprængte man dynamit i de tunneler og sendte elektrikerne ind.
De gik ind først for at oplyse de mørke tunneller op.
Det er et farligt job. Og derefter arbejdede han på en bodega i Bushwick,
og en dag kom en af hans faste kunder ind og sagde: "Hvad så, Joe?"
Han lænede sig bare over disken og døde.
Hvilket er trist.
Men det er også et ret sjovt svar, når man tænker over det.
Man kan vel sige, at han var familiens oprindelige komiker.
Det er et ekstraordinært engagement.
Men jeg tænker meget på ham, for jeg har aldrig mødt ham.
Jeg har aldrig mødt min bedstefar her i New York. Gid jeg havde.
Da jeg var 19 år gammel,
blev jeg på kollegiet ringet op af min mor, og...
Hun sagde: "Far kollapsede på stuegulvet."
Og hun ringede 112.
Han bliver hastet til hospitalet i Massachusetts.
Jeg lægger på og siger det til min roomie, Danny.
I ved, når man tror, man er okay,
indtil man videregiver den samme information til en anden?
Og så, midt i sætningen, kollapser min stemme i gråd.
Jeg låner en vens bil og kører 640 km direkte til Boston.
Jeg ser min far på hospitalet. De reddede ham.
En akut ballonudvidelse.
De satte en metalstent ind i en af hans kranspulsårer.
Men han er helt smadret. Han er tilsluttet maskiner og ledninger.
Vi vælger ikke, hvad vi husker fra vores liv,
men jeg husker to ting fra den dag.
Det var første gang, jeg så min far som person.
Og da jeg gik, sagde jeg ikke til min far, at jeg elskede ham.
Jeg havde lyst.
Vi er ikke en "jeg elsker dig"-familie.
Vi siger:
"Pas på dig selv."
Det er okay, at I griner af det, for det er ikke det samme.
Overhovedet. Det ligner faktisk ikke engang.
En usædvanlig erstatning,
der for det første ikke indeholder ordet "elsker".
For det andet er det en slags passiv-aggressiv kommando.
"Du skal gøre noget for mig. Pas på dig selv."
Er I med? Og...
Jeg har forsøgt at lave om på det over årene.
Et år til mors dag ringede jeg til min mor. "Mor.
Jeg er så glad for dig."
Og der var stille et øjeblik. Og så sagde hun: "Farvel."
Jeg stod af metroen i Brooklyn og gik hjem
til min kone, Jenny, og vores datter, Oona, som var tre.
Det er en skøn alder, men med så ungt barn
ved man, at ens lejlighed bliver som efter et rave i et bageri.
Der er gnister og knæklys og sæbebobler.
Og folk spørger: "Har du vand?" Og...
Alle mulige slags kunsthåndværk.
Vi tegner på væggene, fordi vi bor til leje.
Der er dinosaurer og mennesker.
Det ligner et kreationisme-museum. Og...
Den dag lavede Jenny og Oona perlearmbånd,
og Oona lavede det her til mig. "Far, der står 'fjols'.
For at minde dig om at være fjollet." "Gudskelov."
Vi kan alle bruge en påmindelse.
Og Jenny trækker mig til side. Hun siger: "Mo." Hun kalder mig Mo.
Jeg kalder hende Clo. Der er ingen historie.
"Mo, hvordan gik det hos lægen?"
"Lungeprøven sagde, jeg havde et hjerteanfald,
og så sagde lægen, at han ikke troede, jeg havde det. Så..."
"Er du okay?" Jeg er ikke helt sikker.
Og hun er bekymret, og så bliver jeg også bekymret.
Som ængstelige improvisatorer.
Altså... Jeg indleder med en bekymring.
Hun bekræfter bekymringen med ængstelse.
Jeg lukker scenen med nogle neuroser,
og nogle gange har vi sex, og det er så sjovt. Men...
Den aften læste jeg en bog om pingviner for Oona.
Og når jeg er sammen med Oona, smelter min angst væk,
for hun er fjollet, som det der armbånd.
Hun siger: "Far, du har gule tænder."
"Ja." Jeg prøver ikke at tænke over det. Og...
Hun tager sin kattedukke, Miavmiav. Og Miavmiav siger:
"Det er de guleste tænder,
jeg nogensinde har set."
Jeg vil ikke grine, for jeg elsker, at Oona er sjov,
men hun skal ikke være en fornærmelseskomiker.
Og bugtaler... Så...
Så jeg prøver at være mere fjollet end Oona.
Jeg finder på en pingvinjoke.
"Hvad siger pingvinen til sine forældre, når hun er sulten?"
"Hvad?" Og jeg siger: "Skal vi have pingemadder?"
Og... I behøver ikke grine af den.
Den er ikke til jer.
Jeg skriver nogle jokes til jer. Og nogle andre til min datter.
Det, I har brug for at vide,
er, at hun døde af grin. Altså...
Hun sad sådan her: "Åh, pingemadder!"
Fordi børn elsker ordspil,
og alle småbørn har en slags Boston-accent.
De siger: "Jeg er træt."
Og småbørn fra Boston siger: "Jeg er sygt træt."
Vi er i gang med at læse pingvinbogen,
og jeg siger: "Mor kommer ind og børster dit hår om lidt."
"Hun er ikke din mor.
Hun er min mor."
"Det siger min terapeut hele tiden."
I kan lide den joke. Hun kunne ikke lide den.
Så alle får deres egne vittigheder. Det er ret sjovt.
Der sandhed i den joke.
Nogle siger, at vi projicerer vores forældres hårdhed i vores partner.
Det er ikke helt sandt.
Jeg giftede mig med min far, fordi han elsker mig.
Og af og til forstår jeg ikke hvorfor, for jeg er en slem dreng.
Men vi læser pingvinbogen, og Jenny kommer for at børste Oonas hår.
Og hun siger: "Kan du lugte det?"
Og jeg siger: "Hvad dog?"
Og Jenny siger: "Skimmelsvamp."
"Jeg ikke lugte skimmelsvamp. Jeg voksede op i Massachusetts,
og hele staten er fuld af skimmelsvamp."
Men hun er bekymret. "Oona kan ikke sove i sin seng,
før det problem er løst."
"Okay. Indtil vi får det løst, sover jeg i Oonas seng,
og hun kan sove i vores seng." Og for at hjælpe mig
begyndte Jenny og Oona at kalde mig "mugmanden".
Så den aften lå mugmanden alene i sin datters mugduftende seng,
og jeg skriver i min dagbog.
Jeg kan godt lide at skrive dagbog af og til.
Hvis man skriver om det, der gør en trist eller vred,
bliver ens liv til en historie.
Og så kan man nogle gange zoome ud
og hjælpe hovedpersonen med at træffe bedre beslutninger.
Den aften skrev jeg:
"Min far fik et hjerteanfald, da han var 56.
Hans far fik et hjerteanfald, da han var 56, og i dag indså jeg...
...at når jeg fylder 56,
er Oona 19."
NÅR JEG FYLDER 56, ER OONA 19.
Næste morgen vågner jeg
og går til Brooklyn KFUM.
Det var nemt at finde.
Jeg fulgte klorlugten, og jeg gik hen til svømmereceptionen
og spurgte efter den ansvarlige for vandsport.
Og de præsenterede mig for en kvinde ved navn Vanessa,
og jeg sagde: "Jeg vil gerne gå til svømning, hvis det er muligt."
"Jeg går med dig til poolen og vurderer dit niveau."
"Det er ikke nødvendigt.
Du kan skrive nul eller -20.
Druknet. Død. Bare lavest muligt."
Hun sagde: "Jeg vil gerne selv se det."
Jeg sagde: "Er det en fetich?
For ellers kan jeg vise dig det herude i receptionen."
Jeg gik ind i omklædningsrummet og tog badebukser på.
Jeg bruger ikke Speedoer. Tværtimod.
Mine badebukser er tykke og altid fugtige, også når jeg tørretumbler dem.
Så jeg tager dem på ned til poolen.
Vanessa siger straks: "Hvor er din badehætte?"
"Jeg har ingen badehætte." "Det er obligatorisk,
medmindre du er helt skaldet."
"Jeg bryder mig ikke om dit tryk på ordet 'helt'."
Jeg er langt fra skaldet.
Jeg har fire tydelige hårtotter, der danner en Voltron-frisure
kunstfærdigt oven på mit hoved.
Sådan har mit hår været, siden jeg var 15. I gymnasiet var mit hår stresset.
"Vi hopper af!"
Vanessa siger: "Jeg har en ekstra."
Og så trækker hun en lille badehætte op af tasken og rækker den til mig.
Den er betydeligt mindre end mit hoved.
Jeg har et vildledende stort hoved.
Som barn kaldte bøllerne mig "Mike Bigheadlia".
Jeg klemmer den lille badehætte
ned over en del af min store hoved,
og Vanessa peger på poolen.
"Hop ned i undervisningsbanen, og vis mig, hvad du kan."
Jeg har allerede meddelt, at jeg ikke kan noget.
Jeg har ikke noget repertoire,
men jeg hopper i, og jeg giver den hele armen, jeg...
Jeg er ret sikker på, at jeg svømmede mod bunden,
og jeg ligner, hvad der ville ske, hvis man smed en blender i en pool.
Altså hvor jeg blender vandet,
så det bliver en klor-smoothie, og...
Undervisningsbanen er også der, hvor folk jogger.
Så mens jeg blender,
blæser en flok ældre, aggressive gående personer forbi mig.
Jeg tror, en af dem prøvede at dyppe mit hoved lidt.
Og poolen er proppet.
Kun i New York City er der trafik i poolen.
"Vanessa!
Er her altid så overfyldt?"
"Nej. Det er forår. Alle gør klar til sommeren."
"Nå, de vil have en krop som den her."
Det var joken.
Det var ikke en sceneværdig joke.
Ikke egnet til et stort show her i Vivian Beaumont-teatret.
Det var en slags samtale med vittige replikker,
som skulle skabe et personligt bånd mellem mig og min nye svømmeinstruktør.
Men hun hørte det ikke.
"Hvad?" "Intet."
"Mike, jeg kan ikke høre dig. Du må råbe."
"Vanessa!
De vil have en krop
som den her!"
En joke uden den rette kontekst
eller en blød kadence eller komisk levering
er ofte et udtryk for ren sindssyge,
fordi alle 200 besøgende i poolen
drejede deres hoveder på én gang for at se
den krop,
der tilhørte den flamboyant selvsikre stemme, og...
Jeg har ikke en svømmers krop. Snarere en druknets krop.
Det ser ud, som om jeg drukner hele tiden,
selv når jeg ikke er i nærheden af vand. Selv når jeg er tør,
spørger folk mig: "Er du okay?"
Min krop er som et lig en flod, så...
Jeg blender. Jeg blender vand i 90 sekunder,
indtil jeg er mere død end levende,
og så rejser jeg mig. Vandet er en meter dybt.
Og jeg kommer ud af poolen.
Jeg tørrer mig med 15-20 af de små KFUM-håndklæder.
Jeg putter et under hver fod, for Vanessa forklarer,
at der kan være svamp i vandpytterne.
Og jeg tænker: "Stedet er en dødsfælde. Jeg må ud herfra."
Jeg cardio-træner lidt, fordi jeg er dopet af svamp.
Og jeg går hen til svømmereceptionen.
"Vanessa, nu hvor du har vurderet mit niveau,
kan vi så booke svømmeundervisning?"
"Jeg tror ikke, jeg har nogen ledige tider."
Så jeg havde aflagt prøve til svømmeundervisning,
og jeg fik ikke rollen.
Vanessa har ondt af mig. "Okay, Mike.
Hvis du kommer hver onsdag klokken 8.00, kan jeg nok presse dig ind i 20 minutter.
Men hvis du vil tage det seriøst, synes jeg, du skal svømme alene,
fem gange om ugen."
"Jeg tror ikke, nogen svømmer fem gange om ugen."
"Mange svømmer fem gange om ugen."
"Ikke engang Michael Phelps."
"Michael Phelps svømmer helt klart fem gange om ugen."
Vi taler om det i 45 minutter.
Vi bliver enige om at være uenige.
Jeg begyndte at svømme en gang om ugen.
Jeg kom i gang. Jeg fik min egen badehætte.
Og svømmebriller med livstidsgaranti på, at de aldrig vil passe til dit ansigt.
Jeg fik klipklapper til svampepytterne og en lås til mit skab.
Og en taske med en lomme til våde badebukser og friske råvarer.
Jeg svømmede onsdag kl. 8.
Bagefter tog jeg hen og fik en stor juice på størrelse med en spand.
Og jeg begyndte at tænke:
"Det er mit nye jeg. Jeg svømmer. Jeg juicer.
Jeg tilhører juicegenerationen. Jeg mangler bare de der bukser...
...hvor der står 'juicy' på røven." Mit nye jeg.
Jeg tror, folk er ved at forstå det.
Det bedste ved svømning er, at uanset hvor dårlig du er til at svømme,
så når du er under vandet
og du sparker af fra muren...
I de første øjeblikke,
føler du dig som en undervandsforsker.
Eller en, der kan svømme.
Så flyder din krop op til overfladen,
fordi menneskekroppen har neutral flydeevne.
Jeg elsker poolen. Der er ingen telefoner eller e-mails eller kalendere.
På en måde er der ingen tid.
Jeg elsker, hvordan alting af og til føles så tungt.
Men i vandet er det så let.
Af og til er alt i livet så larmende, men under vandet er det så stille.
Man kan høre sig selv tænke.
En dag tænkte jeg: "Jeg er bare så heldig
at være i live."
I et halvt år svømmer jeg en gang om ugen.
Og så en dag er der et voldsomt regnskyl i Brooklyn.
Det regnede i vores køkken.
Jeg ved ikke, om I har været i et køkken, men vejret er normalt mildt.
Det er næsten...
Det regner næsten aldrig i et køkken,
så vi blev forskrækkede og ringede til en ven, der er håndværker.
"Er denne bygning farlig at bo i?"
Det er en 100 år gammel lejlighedsbygning i Brooklyn.
Hun går op på taget.
"Der er huller i taget og huller i siden af bygningen."
Hun går ind på Oonas værelse. "Jeg tror, det kan være skimmelsvamp."
Det viste sig at være sort skimmelsvamp, den farlige slags.
Den kan give astma og alle mulige problemer.
"Vi anbefaler, at I flytter, indtil det her er løst."
Så vi flytter ind på en Airbnb, hvor man forresten ikke får morgenmad...
...hvilket er et af bogstaverne.
Det er et vildt misvisende akronym.
Som hvis man dukkede op til et AA-møde,
og de siger: "Vi livestreamer." Og du tænker:
"Jeg troede, det var en privat sag."
Og de siger: "Åbn en flaske vin. Vi skal sladre lidt."
Jeg fandt en Airbnb. Jeg er lidt ekstrem.
Hvis du ikke ved, hvad det betyder, så er det en sexet egenskab.
Din mand forsvinder ned i et Airbnb-kaninhul i syv timer,
og bagefter spiser han en kasse grovkiks.
Og du tænker: "Jeg vil knalde ham."
Det er det, "ekstrem" betyder. Og...
Men det sted, jeg fandt, var ikke så godt.
Det lignede ikke billederne.
Det virkede, som om de havde fotograferet ind en anden lejlighed.
Og der var ingen termostat. Så man kunne ikke regulere
hvor megen varme, man skulle bruge
for at holde sig i live.
Klokken er tre om morgenen, og der er 32 grader.
Ja, ikke? Toogtredive grader.
Så Jenny, Oona og jeg er alle lysvågne.
Og jeg går desperat rundt i bygningen og prøver at ændre temperaturen.
Omkring klokken fire finder jeg en fælles termostat i lobbyen,
men den er låst fast bag plexiglas.
Jeg har aldrig gjort sådan noget før.
Jeg smadrer plexiglasset.
Og så ændrer jeg termostaten til nul, og
jeg redder min families liv.
Men pointen med historien er, at jeg næste morgen
sov over mig og gik glip af min svømmetime for første gang.
Og den næste uge kom jeg ikke til svømning igen,
for det var så sjovt ikke at komme første gang.
Og så droppede jeg svømning.
Jeg tænker ofte på det her.
"Hvorfor holder vi op med at gøre det, vi ved, vi burde gøre?"
Jeg prioriterer det, der holder mig i live på kort sigt,
frem for det, der holder mig i live på lang sigt.
For er jeg ikke i live på kort sigt, er jeg heller ikke i live på lang sigt.
Så jeg droppede svømning.
Men jeg havde stadig appetit som en svømmer.
Jeg spiste en del. Og jeg juicede.
Så var jeg hos lægen, og dr. Walsh bad mig gå på vægten,
som stadig er den gammeldags med kugleramme.
Du vejer ikke 450 kilo. Du vejer ikke nul kilo.
Du vejer ikke 440 kilo. Du vejer ikke 10 kilo.
Du vejer ikke 300 kilo. Du vejer ikke 26 kilo.
Du vejer ikke 186 kilo. Du vejer ikke 53 kilo.
"Hvad er klokken?"
"Klokken er ikke to. Klokken er ikke seks.
Den er ikke 14.15. Den er ikke 16.45."
Dr. Walsh var dybt bekymret for min vægt.
"Du har taget meget på det sidste år."
"Det er overraskende, for jeg har både svømmet
og juicet."
Så tog han en blodprøve på mig,
og jeg tog en på ham, for det var åbenbart dagens tema.
Han ringer til mig ugen efter. Jeg var på et hotel i Columbus, Ohio.
"Dit dårlige kolesterol er dårligt."
Og jeg siger: "Sådan." "Dit gode kolesterol er dårligt."
Jeg siger: "Ingen er perfekt."
Han siger: "Du har type to-diabetes."
Og da han sagde det, fik jeg den åndenød, jeg talte om,
men kun få gange har jeg oplevet det så ekstremt.
Da jeg var 20, kørte jeg hjem fra uni til jul.
Jeg stoppede for at tisse, og der var blod i mit tis.
Jeg havde aldrig set blod se sådan ud. Det ramte vandet
og eksploderede som fyrværkeri.
Jeg var bange. Jeg skyndte mig hjem og vækkede mine forældre.
Min far er læge, min mor sygeplejerske,
så de ved, blodigt fyrværkeri ikke er godt.
Næste morgen tager min far mig med hen til en urolog-ven.
Urologen bad mig tage mine bukser ned, og han kigger rundt.
Jeg underholder med mine egne teorier, for læger elsker,
når man ser lægebesøget som et samarbejde.
Jeg kan aldrig tage det tilbage, jeg sagde.
"Er det muligt, at blodet skyldes, at jeg onanerer for ofte?"
Det sagde jeg.
Højt.
Til min fars ven!
Så...
Ud fra hans reaktion
vil jeg vove at påstå, at hvis der findes en urolog-drikkeleg,
må det være en hold masken-leg,
for han var helt uberørt af det spørgsmål. "Nej, det er ikke det."
Og så bundede han et glas whisky bag skrivebordet, og...
"Men det blod bekymrer mig.
Kom ind på hospitalet i morgen tidlig
til en cystoskopi." Jeg anede ikke, hvad det betød.
Det er, når de stikker et kamera gennem din penis og tjekker blæren.
Du tænker nok: "Mike, et kamera kan ikke komme...
...gennem en penis." Gode og dårlige nyheder på den front.
Den gode nyhed er, at det kan det. Det er også den dårlige nyhed.
Næste morgen vågner jeg kl. 5.30.
Min mor kører mig til hospitalet.
Jeg ryster. Jeg ligger i en kittel på en båre.
Sygeplejersken lægger drop. Jeg falder i søvn.
Selv når jeg ryster og ligger dopet på hospitalet,
nyder jeg altid en god lur.
Så mens jeg er bedøvet,
finder urologen noget med kikkerten
og holder mig bedøvet lidt længere, så de kan tage fjerne det.
Da jeg vågner, forklarer urologen,
at de fandt noget i min blære, og det kan være kræft.
Og de tager en biopsi, og de ved det om et par dage.
Så fra den 22. december 1999
til den 27. december 1999 tænkte jeg bare det værste.
Jeg tænkte: "Jeg skal dø."
Og jeg gik ind på mit værelse i mine forældres hus,
og jeg havde åndenød,
men på en måde, jeg aldrig havde oplevet før.
Jeg talte ikke engang med nogen.
Hverken med mine forældre eller mine venner.
Jeg er en, der taler ret meget. Jeg har samlet jer her.
Men da jeg troede, jeg skulle dø,
gjorde det mig tavs.
Biopsien kom tilbage, og det var kræft.
Det var en ondartet svulst i min blære, men jeg var heldig,
for de tog den tidligt. De gav mig ikke kemo eller stråler,
for det kunne være en anomali.
Og det var det måske, for jeg går til jævnlig kontrol,
og det kom aldrig tilbage.
Men da dr. Walsh siger, at jeg har diabetes,
husker jeg det øjeblik.
Kræft og diabetes er ikke det samme,
men de er begge multisygdomme, og multisygdomme...
De kan slå sig sammen
og danne en enkelt sygdom.
"Kræft skyder til diabetes!
Diabetes til hjertesygdomme. Mål!"
Og de laver alle highfive.
Og så er jeg død.
Og da dr. Walsh fortæller mig, at jeg har diabetes,
går jeg fra mit hotelværelse til hotellets reception
for at hente en pizza, jeg havde bestilt til levering.
Og... Det er jeg ikke stolt af.
Jeg har dårlige vaner.
For det første er det her mit job.
Jeg gør normalt det her i byer, hvor jeg ikke bor.
Jeg kommer herop. Jeg bliver sulten af at gå herover.
Nogle gange går jeg herover.
Jeg glider ned ad den der.
Jeg efterligner en brydekamp.
Jeg er tilbage på hotellet ved 23-tiden.
Og problemet med sund mad
er, at den går tidligt i seng.
Sund mad siger: "Jeg går i seng.
Jeg får masser af næringsstoffer i morgen."
Usund mad siger: "Jeg hænger lidt ud.
Jeg så en mikrobølgeovn på hjørnet. Jeg tjekker lige, hvad der sker."
Og pizza er vågen hele natten. Pizza elsker fester, og jeg elsker pizza.
Mit problem med pizza er, at når jeg ser en pizza,
kan jeg kun se den som en enkeltportion.
Og ofte er den designet til en gruppe,
og den tiltrækker mig. Det er næsten seksuelt.
Jeg ville ikke have sex med en pizza,
men hvis jeg spiser en pizza alene, siger jeg det ikke til min kone.
Giver det mening? Jeg...
Jeg elsker pizza så meget, at jeg smiler, når jeg ser ordet "plaza".
For selve ordet "pizza" er ret spændende.
Der er pizzastykker i.
Hver "Z" er to stykker.
"A" er et stykke. Det er fem stykker i ét ord.
Et sjældent brugt litterært apparat, som jeg opfandt...
Det kaldes "onomatopizza".
Dr. Walsh kom med en række anbefalinger.
"Jeg vil gerne give dig statin for dit kolesteroltal og diabetesmedicin."
"Jeg vil hellere klare det uden medicin, for jeg er også læge, og...
Jeg foretrækker at tabe mig selv og se, om jeg kan overvinde diabetesen."
"Jeg er bare ikke optimistisk.
Det skal være meget drastisk. Ingen sukker. Ingen pomfritter."
Så begyndte jeg at tænke på sukkerfritter, som teknisk set ikke er mad.
Men det kunne de måske være...
En smuk kombination af ingredienser.
Der er en sang.
Sukkerfritter, sukkerfritter Åh, det smitter
Dr. Walsh siger: "Hører du efter?"
"Selvfølgelig hører jeg efter,
men jeg hører også den sang, jeg lige skrev i mit hoved.
Om grøntsager."
Jeg troede, det var for tidligt at tale om sukkerfritter.
Næste morgen flyver jeg hjem.
Jenny og jeg tager Oona med til hendes første svømmetime,
og efter timen må de voksne være med i den lave ende med børnene,
og Oona siger: "Far, lad os tale under vandet."
"Okay."
Så går vi under vandet, og jeg hører bare: "Bla bla bla."
"Hvad sagde jeg?"
"Jeg ved det ikke."
Hun siger: "Jeg elsker dig, far."
"Jeg elsker også dig, Oona."
Den aften lå vi i sengen. Vi læser en bog om ugedagene.
Når Oona ikke kan et ord, siger hun bare noget.
Og hun sagde: "Os-dagene."
Jeg tænkte: "Sådan."
Da hun faldt i søvn,
begyndte jeg at få åndenød. Jeg tænkte på diabetesdiagnosen.
Jeg tog min dagbog frem og åbnede den.
Jeg tager en kuglepen og skriver:
"Jeg tror, at jeg dør snart."
JEG TROR, AT JEG DØR SNART.
Næste morgen ringer min mor om,
at min far havde haft et nyt hjerteanfald, men er okay.
Han er åbenbart ved at lære det.
Han arbejdede på hospitalet, og han mærkede det
og gik ind på skadestuen og sagde: "Hej..."
Jeg ved ikke, hvad han sagde.
Ligesom en brandmand, der går ind på stationen og siger: "Jeg brænder.
Vi ved alle, hvad vi skal gøre."
"Mor, skal jeg komme hjem?" "Nej, han har det fint,
og du kommer hjem i næste uge til jul."
Så en uge senere kører jeg Jenny og Oona hjem til jul.
Familiebegivenheder er ofte lidt komplicerede,
for Jenny er introvert, og jeg er ekstrovert.
En ekstrovert får energi af at være sammen med andre,
og en introvert kan ikke lide dig.
Eller...
Måske kan hun lide dig, men jeg må forklare,
hvorfor vi tager afsted. Og...
Det var jul, og Jenny er jøde. Jeg forklarer...
Der er ham fyren her, og...
Han blev født i en lade. Det plejer at gå ubemærket hen.
Men ikke denne gang. Der var konger og vise mænd.
De var jo jøder. Det kunne have været Weismann.
Så kongerne, Weissman, alle er der.
De kværulerer og skræpper op. Det har ikke noget med Gud at gøre. Og...
Jeg er absolut ingen ekspert i den slags.
Jeg er blevet mere interesseret i Jesus med alderen,
og det er derfor, vi er her i aften.
Der ligger en lille folder under jeres sæde... Nej, det...
Nej, ikke engang min familie holder en meget religiøs jul.
Jeg vil sige, at temaet er parmesankylling.
Vi spiser så meget af det.
Og det år var det et følsomt emne.
Min far havde haft et hjerteanfald, og menuen var uændret.
Parmesankylling og ziti og hvidløgsbrød,
som alt sammen er den samme mad i forskellige former...
Og min far siger: "Michael.
Ræk mig parmesankyllingen."
Han havde jo lige haft et hjerteanfald,
men han havde også lige spist en portion parmesankylling.
Så jeg holder den, men giver ham den ikke,
for det føles næsten, som om jeg holder en skål med våben.
Og spændingen stiger, indtil jeg siger: "Vince."
Vi kalder min far Vince. "Vince,
du har fået nok parmesankylling."
Formodentlig en slettet scene fra The Godfather.
Og...
Vince havde det perfekte svar.
"Michael!
Jeg vil tale med dig om din type to-diabetes."
Og jeg siger: "Nej, jeg arbejder på det.
Jeg ændrer min kost ligesom dig."
Og så siger min bror Joe: "Du burde skrive et testamente, Mike."
Og jeg tænkte: "Hvordan kom vi hertil?"
Jeg mener, man skal være tæt på nogen,
når man fortæller, at man har en sygdom, og de så svarer:
"Jeg vil gerne have dine ting."
Den aften siger vi farvel til mine forældre, og jeg frygter,
da jeg siger farvel til min far, at det kan blive farvel.
"Mor, far.
Pas på jer selv."
Jeg ved ikke, hvorfor det er svært at sige "jeg elsker dig" til mine forældre,
men det er det.
Og nogle gange føler jeg, vi er så tæt på det.
Som da jeg ringede jeg til min mor, efter en ven var død.
"Mor, jeg er ked af det med John Harding."
"Vi var heldige, for i sidste uge
vidste han, det blev vores sidste samtale,
så vi kunne fortælle ham, vi elskede ham."
Jeg troede, jeg havde knækket koden.
Måske behøver man bare have en omtrentlig dødsdato.
Man skal bare have en deadline.
Så jeg tænker på alt det, mens jeg kører hjem sent den aften.
Oona sover på bagsædet.
Og jeg siger til min kone: "Clo,
burde vi skrive testamente?"
Og hun reagerer ikke. Det har vi ikke til fælles.
Når folk stiller spørgsmål, føler jeg et socialt ansvar for at svare,
og det gør hun ikke.
Hun ghostede mig lige op i ansigtet. Så...
Så jeg tog sagen i egen hånd.
Jeg ringede til en advokat, der skriver testamenter. Will.
Og Jenny og jeg sidder sammen med Will i køkkenet, og så bliver det alvorligt.
"Hvad sker der, hvis Mike bliver ramt af en bus?"
"Det ved jeg ikke. Jen får vel pengene?"
"Hvad sker der, hvis du og Jen bliver ramt af den samme bus?"
"Vores datter Oona får pengene?"
"Hvem har ansvaret for Oona?"
"Buschaufføren?"
Og så var der stille i 40 minutter.
Og man kan jo blive ramt af bussen. Ikke noget ukendt fænomen.
For et par år siden sidder jeg i en Uber her i New York.
Og chaufføren svinger ind på Manhattan Bridge
og rammer en fodgænger.
Ja. Hun var okay, men hun blev klasket i jorden,
og så røg hun op igen.
Hun sagde: "Jeg er okay!"
For newyorkere er modstandsdygtige
og ofte fulde, men...
Det var chokerende. Det første, jeg tænkte, var: "En stjerne."
Er I med? Jeg...
Der er uendeligt mange måder, vi kan dø på.
Jeg læste om en kvinde, der døde, fordi en kokosnød...
Lige ned i hovedet på hende. Den ultimative overraskelse.
Med al respekt, hvis du kender en, der blev dræbt af en kokosnød...
Skal vi spise kokosnødden? Er I med? For den er moden.
Jeg læste om en fyr, der døde
under en konkurrence om at spise kakerlakker.
Ja. Hvilken del af Florida var det i?
Det var i Deerfield Beach. Det er lige meget. Pointen er...
Vi sidder med Will i køkkenet, og vi udfylder "dødsspørgeskemaet".
Og de første var nemme. Navn? "Okay."
E-mail? "Helt ærligt!"
Bryllupsdato? "Det må vi få tjekket."
Will siger:
"Jeg går nu,
men jeg lægger dødsspørgeskemaet på køkkenbordet,
og hvis I udfylder inden for et par dage, så er det overstået."
Dødsspørgeskemaet ligger på køkkenbordet i en uge
og så en måned.
Og så tre år.
Så meget vil Jenny og jeg ikke diskutere det.
Men det skal vi. På det tidspunkt var Oona seks år gammel.
Da jeg var seks, døde mine bedsteforældre.
Challenger eksploderede. Det skete, og...
Det var i 80'erne. Vi så det direkte i skolen.
Læreren rullede TV-apparaterne ind.
"I dag skal syv modige astronauter ud i rummet."
Nå nej...
Vi skal se The Sound of Music.
Og vi var seks år gamle.
"Hvor blev de af?"
Jeg gik på en katolsk skole, så læreren sagde:
"De er et bedre sted." "Bedre end rummet?
Det er jeg ikke sikker på."
Da jeg var barn, når nogen døde, sagde de voksne sådan.
At de var et bedre sted.
Først var det en trøst, men senere følte jeg,
at dem, der sagde det, ikke var så selvsikre, som jeg oprindeligt troede.
Da jeg var 21, døde en af vores bedste venner.
Mr. Naples. Han var som min anden far. Han kom til juleparmesan hvert år.
Han var...
Når mine forældre tog på ferie en gang om året,
boede Joe og jeg hos mr. Naples, og det var fedt.
Det var min yndlingsuge hele året, for han var så sjov og herlig.
Og han var den første i mit liv, der var sådan.
Han fortalte voksen-jokes, og han var ret rig.
Man ringede på hans dørklokke, og det lød sådan her:
Vi sagde til hinanden: "Ham her er rig.
Sådan bruger man penge.
Man køber en fed dørklokke."
Da mr. Naples er 58, dør han pludseligt.
Det knuste vores hjerter.
Jeg var i kirken og kiggede på hans lig. Det var balsameret.
Jeg havde vist aldrig set et balsameret lig tæt på.
Jeg tænker: "Er det den bedste løsning?"
En sidste ansigtsbehandling.
Kan vi tale lidt om balsamering?
Personen ser ikke godt ud, vel?
Han ser oppustet ud,
og hvis vi skal gøre noget med liget, hvorfor så ikke udstoppe det?
"Så trist med mr. Naples. Men han tager bolden!"
Er I med? Noget med lidt energi.
Lad ham få en sejr på vej ud.
Efter begravelsen tog vi hjem til en ven, og alle begyndte at drikke.
Jeg husker det, fordi mine forældre faktisk ikke drikker.
Men to timer senere drikker mine forældre helt vildt.
En time efter er mine forældre fulde.
Jeg har aldrig set dem sådan.
De spytter ordene ud, og de taler sløret.
Og da slog det mig. Jeg ved ikke, om nogen kan håndtere døden.
Vi skrev aldrig testamentet færdigt,
men jeg begyndte at gå hos en ernæringsekspert,
hvilket ikke er det samme.
Men jeg synes, det er et positivt skridt.
Hvis du ikke har prøvet det, går du ikke glip af meget.
De ved det samme som os.
Forestil dig, din mest irriterende ven begynder at være efter dig.
"Ved du, hvad der er sundt? Grøntsager."
"Det har jeg hørt
fra alle. Har du talt med alle?"
Hun var opmuntrende. Hun hedder Cristina.
Og hun gik straks i detaljer. "Hvor blød er din afføring?"
"Jeg har ikke noget sammenligningsgrundlag.
Blødere end en hunds, hårdere end en dues?
Hvad er det, du leder efter her?
Jeg vidste ikke, vi skulle se på det. Gik jeg glip af et møde?"
Det er værre for ham, der kan svare.
"Delikat." "Uh..."
"Forudeksisterende tilstande?"
"Jeg har haft blærekræft. Jeg har type to-diabetes.
Jeg spiser sukkerfritter."
"Hvordan sover du?" "Wow..."
Det er et stort emne.
Hvis I griner, kender I det lange svar på det.
Det har jeg talt om i nogle af de andre shows.
Og hvis I ikke griner, er den korte version,
at jeg lider af alvorligt søvngængeri.
Da jeg var 25, blev så slemt,
at jeg sprang gennem et vindue på anden sal i La Quinta Inn
i Walla Walla, Washington.
Når jeg siger "gennem", mener jeg gennem glasset.
Jeg endte på skadestuen. De tog glas ud af mine ben.
Jeg fik diagnosticeret REM-søvnadfærdssyndrom.
Når jeg går i seng, tager jeg medicin,
og jeg sover i en sovepose op til halsen.
Og jeg har luffer på, så jeg ikke kan åbne soveposen.
Den lange version er...
Fint. Jeg ved det ikke.
Jeg er slem til at springe ud ad vinduerne, men...
Christina stillede et godt spørgsmål: "Hvornår sover du bedst?"
Og jeg sagde: "Når jeg læser." Når jeg læser, er min hjerne...
"Jeg er slukket." Er I med?
Jeg troede, der var en filmatisering.
Jeg anede ikke, hvad jeg gik ind til.
Men det fik mig til at læse hver aften,
men når jeg så læste en bog og faldt i søvn,
var min lampe stadig tændt.
Så jeg fik en app på min telefon, som hedder WeMo.
Det er nemt. Man indstiller den til 15 eller 20 minutter
for at slukke for lampen, eller hvad det nu er.
Jeg indstiller WeMo, kommer i soveposen,
tager min medicin, og jeg er opslugt af bogen.
Jeg falder uundgåeligt i søvn. Og mens jeg sover, bliver lampen...
En nat... Jeg kunne ikke sove.
Jeg indstiller WeMo.
Kommer i soveposen. Jeg tager min medicin.
Og jeg er opslugt af personerne i historien,
og plottet nærmer sig sit klimaks...
På en måde var det det nærmeste, jeg har været på at opleve døden.
Jeg tænkte, at WeMo kunne markedsføre sig som en slags dødssimulator.
De kunne kalde det WeDie.
Eller WeNoMo.
Så nu...
Nu går jeg hos en ernæringsekspert. Jeg laver WeNoMo.
Jeg holder øje med min afføring.
Jeg tænker på et citat, jeg har haft i hovedet længe.
For 20 år siden var den store musiker Warren Zevon
dødeligt syg af lungekræft, og han vidste det.
Det var ret trist, og jeg så David Letterman interviewe ham.
Letterman sagde: "Denne oplevelse, som du har,
hvad kan den lære os om liv og død?"
Og Warren Zevon sagde:
"Nyd hver sandwich."
Da jeg begyndte hos ernæringseksperten, begyndte jeg at nyde hver sandwich.
Jeg spiste stadig pizza, men ikke en hel.
Bare et eller to stykker. Og på en måde nød jeg det mere.
Idéen om, at jeg kunne nippe til gudernes nektar,
men ikke drikke hele kanden.
Efter et års tid gik jeg til mit årlige lægetjek,
og dr. Walsh tog en blodprøve.
Jeg kom tilbage et par dage senere, og han sagde: "Mike.
Du har faktisk overraskende nok overvundet din type to-diabetes."
Men jeg vil bede dig blæse i dette rør." Og...
Så det gjorde jeg. "Gør det igen."
"Jeg vil vise dig noget." Vi går hen til computerskærmen.
Han sagde: "Når folk på din alder
har en sund vejrtrækning, og de blæser i det rør,
er kurven mere eller mindre sådan her.
Og når folk på din alder har blokerede vejrtrækningsveje,
ser den mere eller mindre sådan ud.
Og når du gør det...
...ser den sådan ud.
Jeg ved ikke, hvad jeg skal sige.
På kort sigt er der ikke meget, vi kan gøre.
Du har allerede været til kardiolog.
Men på lang sigt, med din historie med blærekræft og diabetes...
Det er bare ikke så godt."
Jeg har aldrig hørt min læge lyde så bekymret
uden at have en plan.
Den aften lå jeg i sengen med Oona, der sover,
og jeg har den der åndenød.
Men nu ved jeg, at jeg vil tænke på min vejrtrækning
resten af mit liv, ligesom jeg, siden jeg var 20,
har tænkt på vandets farve i toilettet, hver gang jeg tissede.
Ligesom jeg, siden jeg var 25,
har frygtet, at jeg kunne skade mig selv i søvne.
Jeg tager min dagbog frem og åbner den.
Jeg tager min kuglepen.
Jeg kan ikke skrive noget.
Og næste morgen vågner jeg,
går til Brooklyn KFUM og begynder at svømme fem gange om ugen.
Og I tænker vel: "Ingen svømmer fem gange om ugen."
Jeg svømmer fem gange om ugen.
I tænker: "Michael Phelps gør det ikke engang."
Jeg siger jer, Michael Phelps og jeg...
Vi svømmer hver for sig og på samme niveau fem gange om ugen.
Jeg har en bog om vejrtrækning.
Den hedder Breath. En simpel start.
Og... Jeg begyndte at øve mig i at holde vejret
i længere og længere tid.
Det er noget, yogainstruktører og folkeskolebøller gør.
Jeg blev bedre og bedre til det. Nogle gange øvede jeg på KFUM.
Og en dag svømmer jeg under vandet.
To tredjedele af en bane.
Jeg kommer op igen og ser et skilt, jeg aldrig har bemærket.
Skiltet siger: "Forbudt at holde vejret."
"Det er så underligt." Jeg siger: "Vanessa!
Hvad betyder det? Forbudt at holde vejret."
"Åh, der var to fyre sidste sommer,
der skiftedes til at holde vejret for at konkurrere,
og så døde en af dem."
Jeg stopper jer lige der.
Vi griner af mange ting i aften, men lige nu ville det passe
med et øjebliks stilhed for den mand, der døde, mens han holdt vejret.
Okay, vi stopper showet et øjeblik.
Jeg vil ikke udstille nogen,
men kan vi tænde lyset i salen et øjeblik, tak?
Du der.
Dig.
Vi laver noget herovre lige nu.
Vi holder et øjebliks stilhed for en,
der døde, mens han holdt vejret i KFUM-poolen.
Og du gør noget helt andet.
Hvis du bare kunne vise mere respekt
over for den mand, der døde,
mens han holdt vejret.
Okay, du hjælper ikke.
Så...
Ved I, hvem der ikke griner?
Ved I, hvem der ikke griner lige nu?
Manden, der døde, mens han holdt vejret i KFUM-poolen.
Lad os lave en hård nulstilling.
For vi er velmenende mennesker.
Hvis vi samles som gruppe og fokuserer, kan vi gøre det her.
Lad os tage en dyb indånding.
Ikke for længe. Hvis der er noget, vi har lært
af manden, der døde, er det at være fornuftig med længden af åndedrag,
når man holder vejret.
Hvis I vil gentager efter mig.
Et øjebliks stilhed.
- Et øjebliks stilhed. - Tak.
- For den mand, der døde... - For den mand, der døde...
- ...mens han holdt vejret... - ...mens han holdt vejret...
- ...i KFUM-poolen. - ...i KFUM-poolen.
- Når vi har opnået... - Når vi har opnået...
- ...et øjebliks stilhed... - ...et øjebliks stilhed...
- ...bliver vi belønnet... - ...bliver vi belønnet...
...med en humoristisk detalje om hans død.
Efter hans død gik hans krop i opløsning inden for seks timer.
Pointen er...
Pointen er, at da jeg kom op til overfladen,
og jeg så det skilt,
tørrede jeg mig og tog badehætten af.
Jeg gik ind i omklædningsrummet.
Jeg trak badebukserne ned.
Jeg sidder på bænken,
og jeg husker den gamle mand, fra da jeg var barn.
Og pludselig tænkte jeg:
"Måske vidste han noget, jeg ikke vidste."
Han er den ældste mand, jeg nogensinde har set.
Han havde levet et langt liv og passet på sin krop.
Han svømmede.
Han havde følsom hud.
Her sad jeg, en syvårig knægt, og grinede af den gamle mand,
men måske lå vejkortet til min egen modenhed
gemt i årerne på denne mands testikler.
Den gamle mand er død, og vi bliver alle den gamle mand.
Hvis vi er heldige.
Og vi kunne alle være manden, der døde, mens han holdt vejret i poolen,
eller hende, der fik en kokosnød i hovedet og døde.
Vi kan alle dø af kræft.
Det eneste, vi er lovet, er dette øjeblik her i Vivian Beaumont-teatret.
Det her er "os-dagene". Og mine forældre skal vide...
EN SÆRLIG TAK TIL JENNY + OONA
Tekster af: Else Katrine Nielsen