Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hei!
Miten menee?
Täällä sitä ollaan!
Täällä ollaan! Mahtavaa! Johan nyt.
Onpa upeaa olla Vivian Beaumont -teatterissa -
Lincoln Centerissä, yhdessä Lincoln Centerin Lincoln centereistä.
Onneksi olkoon, löysitte oikeaan paikkaan.
Kiva, että tulitte.
Edellinen show'ni, "The New One", kuvattiin noin 15 korttelin päässä.
Sinä näit sen. Ja sinä.
Tämän nimi on "The Old Man and the Pool", vanhus ja allas.
Vuonna 2017 kävin lääkärintarkastuksessa.
Minulla on monia jo olemassa olevia sairauksia.
Sanon niitä sairauksiksi, koska kaikkihan on olemassa.
Ne ovat "jo" olemassa, paitsi jos ne ilmaantuvat matkalla vastaanotolle.
Ympyröin koko sairauslistan,
ja sitten vedän yli kohdan "raskaana".
Olen nyt 44. Iän myötä olen tajunnut, että vastaanoton esineillä,
joita luulin koristeiksi,
on käyttötarkoitus. Kerron esimerkin.
Lääkäri Walsh pyysi minua puhaltamaan putkeen.
Sillä testataan keuhkoja. Putkessa on pallo.
Se simuloi kynttilän puhaltamista. Sanon sitä synttärikakkutestiksi.
Se kertoo, montako synttärikakkua vielä saa.
Suunnilleen. Minä sitten tein näin.
Lääkäri katsoi ruutua ja sanoi: "Puhalla vain".
Aivan. Puhalsin jo.
Sanoin, että tein sen jo. Hän kehotti puhaltamaan uudelleen.
Puhalsin vähän enemmän.
Lääkäri taputti näyttöä kuin rikkinäistä 80-luvun telkkaria -
ja sitten hän päätti näyttää, mitä tehdä.
"Kokeile enemmän näin."
Minä en paljon hengittämisestä tiedä,
mutta ei sitä hartioista taideta tehdä.
Lääkäri istahti ja sanoi: "Kuule Mike,
pelkästään koneen lukemien perusteella -
sinulla on sydänkohtaus parhaillaan."
Minä huolestuin, koska jos minusta tuntuisi, että minulla on sydänkohtaus,
menisin joko sairaalaan tai soittaisin lääkäri Walshille.
Niinpä kysyin, oliko minulla siis sydänkohtaus.
Hän vastasi, ettei luullut niin.
Minä sanoin, että tarvitsen varmemman vastauksen.
Hän sanoi, että tarvitaan toinen mielipide sydänlääkäriltä.
En pidä ilmaisusta "toinen mielipide".
Luulin, että ensimmäinen arvio perustuu faktoihin.
En tiennyt, että se onkin hakuammuntaa.
Jos mielipiteitä kaivataan, voin kertoa, ettei paperilla istuminen tunnu kivalta.
Se saa minut tuntemaan itseni broileriksi.
Olen myös sitä mieltä, että osa kaavakkeista voisi olla sähköisiä.
Olen täyttänyt ne moneen kertaan.
Nämä ovat mielipiteitä.
Nousin bussiin, joka oli kuin hidas, pysähtelevä ambulanssi.
Sekin on mielipide.
Perillä tapasin sydänlääkärin.
Arvatkaa, mitä hän pani minut tekemään.
Puhaltamaan. - Putkeen. Jep.
Tulos oli taas sydänkohtaus.
Lääkäri sanoi: "Oho, onpa alhainen taso."
Hän kysyi, onko perheessä sydänsairauksia.
Isäni sai sydänkohtauksen 56-vuotiaana -
ja hänen isänsä sai sydänkohtauksen 56-vuotiaana.
Olen aina ajatellut, että pitää varata se koko vuosi,
asua hotellissa sairaalan vieressä ja pitää kalenteri tyhjänä.
Se voi olla merkittävä vuosi.
Lääkäri totesi, että pitäisi harrastaa rasittavaa liikuntaa viidesti viikossa.
Sanoin, että ei kukaan harrasta rasittavaa liikuntaa viidesti viikossa.
Hän sanoi, että monikin harrastaa.
Minä sanoin, että tuskin edes ammattiurheilijat.
Hän sanoi, että varsinkin ammattiurheilijat.
Jatkoimme keskustelua lähes tunnin.
Sovimme olevamme eri mieltä.
Olin hikinen ja hengästynyt. Ja vähän nälkäinen, kuten aina.
Hän kysyi, harrastinko urheilua nuorena.
Harrastin minä jalkapalloa, mutta olin treeneissä huomaamaton.
Joku sanoi: "Mike on tuolla." "Ei, Mike on metsässä."
Tiedättekö?
Ysiluokalla liityin painijoukkueeseen.
Se oli virhe, joukkuekaverit kertoivat.
Painitreeneissä ei voi olla huomaamaton.
On pakko painia, tai minun tapauksessani olla painin kohteena.
Nuoret lihaksikkaat miehet -
painoivat ennen pitkää haarovälinsä naamaani -
kuin voitontanssina -
samalla kun minä olin naisten uimapuvussa eli "painitrikoissa".
Siinä tehtiin minusta miestä,
joka sattui olemaan 1920-luvun rantavahti.
Vihasin painitreenejä enemmän kuin mitään muuta.
Meidän piti punnertaa.
Hyvin varhaisessa vaiheessa menetin haluni -
punnertaa.
Menin aloitusasentoon ja totesin, että siinä oli hyvä.
Oikein mukava uusi makuuasento.
Sitten nojasin kättäni vasten.
"Onpa pehmoiset kädet. Luonnon omat tyynyt."
Ensin punnerrettiin, sitten painittiin.
Painoluokkani oli 70 kiloa.
Taitojeni perusteella sain vastustajakseni 45-kiloisen painijan.
En tiedä, oletteko nähneet 45-kiloisia ihmisiä.
He ovat pienikokoisia.
Vähän kuin painisi oman vauvansa kanssa.
Taikavauva selätti minut monta kertaa joka treeneissä.
Aivan kuin paperipaino olisi joutunut paperin selättämäksi.
Olin aivan surkea.
En päässyt kilpailuihinkaan.
Matkustin kuitenkin joukkueen mukana, ja jos otteluiden jälkeen jäi aikaa,
eri joukkueiden B-tason painijat painivat keskenään.
Niissä tilanteissa taktiikkani oli joutua selätetyksi mahdollisimman äkkiä,
jotta se hetki elämästäni olisi pian ohi.
Se taktiikka toimi, kunnes kohtasin vastustajan,
jolla oli sama taktiikka.
Olimme matolla jonkin aikaa.
Annoimme toisillemme merkkejä: "Siitä vain."
Tartu polveen. Väännä päästä.
En jaksa punnertaa. Käteni ovat tyynyt.
"Tiedetään."
Se oli pattitilanne. Painissa on kolme aloitusasentoa vauhtia antamaan.
On "minä otan", "minä annan" -
ja "kuka ottaa, kuka antaa".
Tämä on kreikkalais-roomalaista painia.
Kreikastahan lienee lähtöisin kysymys:
"Kuka ottaa, kuka antaa?"
Roomalaiset vastasivat kysymykseen:
"Kaikki."
En tosin ole historiantutkija.
Menen siis ottoasentoon vastustajan kanssa,
tuomari puhaltaa pilliinsä,
ja jotenkin, en vieläkään tiedä miten, selätin hänet.
En voinut uskoa sitä todeksi. Ei voinut vastustajakaan.
Joukkuekaverini ryntäsivät penkiltä.
"Mike! Puserra!"
Painissa se tarkoittaa pusertamista.
Niinpä minä pusersin.
Yhtäkkiä matolle tulvahti verta. Niinpä!
Arvatkaa, miltä minusta tuntui. "Minä tapoin sen!"
Joudun pakoilemaan poliisia loppuikäni!
Birbiglia, painirosvo.
Tappo per selätys!
Ei jaksanut punnertaa, mutta murhasi pojan paljain käsin.
Ne kädet olivat luonnon omat tyynyt.
Tajusin, että matolle pulppusi verta omasta nenästäni.
Mitään vaurioita ei ollut.
Pelästyin mahdollista voittoa vain niin paljon.
Elimistö hämmentyi. "Mitä tehdään? Verenvuoto! Mietitään huomenna."
Tuomari vihelsi pilliin. "Verta matolla!" Sitä ei voinut olla huomaamatta.
Veripoika kipitti paikalle rätin kanssa.
Pyyhki lattian ja kipitti pois.
Joukkuekaverini tukkivat nenäni -
ja kehottivat tekemään täsmälleen samoin kuin äsken.
He luulivat, että tiesin, mitä olin äsken tehnyt.
Palasin matolle ja menin ottoasentoon.
Tuomari puhalsi pilliin, ja minut selätettiin.
Sen lähemmäs painiottelun voittoa en ikinä päässyt.
Niin päädyin tänne.
Niin me kaikki päädyimme tänne Vivian Beaumont -teatteriin. Tavallaan.
Kerroin tämän kaiken sydänlääkärille.
Tärkeimmät kohdat.
Sanoin, ettei minusta ole liikkumaan viidesti viikossa.
Hän kysyi, pidänkö uimisesta.
Kun olin viisivuotias,
äiti vei minut NMKY:n uimahalliin. Vihasin kokemusta.
Oli märkää ja hikistä.
Lapsena sitä haistoi välillä kaverin kipsin alle.
Aivan. Jos se haju -
olisi rakennus, jonka joku sitten huuhtoisi yliklooratulla vedellä.
Siinä altaassa oli takuulla liikaa klooria.
Ohjeita ei varmasti ollut.
Joku yli-innokas tyyppi sanoi:
"Yksi osa vettä, kaksi osaa klooria!"
"Janice, ei!"
"Minä teen vain työtäni!"
En tiedä, mitä hirveää rikosta uimahallissa peitellään,
mutta jotakin siellä on tapahtunut.
Mafiamurha keskellä yötä.
Gangsterit miettivät: "Kaivetaanko hauta vai viedäänkö kalmo uimahalliin?
Minulla on perhekortti. Ruumis menee vieraslipulla.
Tipautetaan se altaaseen, niin se hajoaa kuudessa tunnissa."
Toisin sanoen klooria on reilusti.
Siis todella paljon.
Koska virtsaakin on todella paljon.
Ikävä kertoa ruma totuus,
mutta tarkistin asian, eikä netti kerro ilouutisia.
Luin tutkimuksesta, jossa analysoitiin 760 kuutiometrin yleinen uima-allas.
Siinä oli 76 litraa...
Aivan. Ajattelin, että tämä on hyvä tietää.
76 litraa silkkaa virtsaa.
Minusta se on liikaa. Eikö olekin?
Prosenttiosuus ei ole suuri, mutta miettikää:
se on bensatankillinen!
Ford F150:n tankki täynnä virtsaa.
Sillä pääsee Pittsburghiin asti.
NMKY:n uimahallia pyörittävät kunnon kristityt -
taitavat olla tietoisia virtsaongelmasta.
Hallissa on nimittäin kaikkialla kylttejä,
joissa anotaan, ettei altaaseen virtsata.
"Ethän...
Ethän virtsaa altaaseen."
Eli: Voiko parempaa pissapaikkaa ollakaan,
kuin allas?
Uimahallin kyltit ovat kiehtovia, koska ne kertovat hallin tapahtumista.
Yksi kyltti varoittaa lattian liukkaudesta.
Joku mukula on jysähtänyt laatoille pahasti.
Järkyttynyt valvoja tarttui tussiin ja kirjoitti: "Märkänä..."
Kylteissä ei yleensä käytetä essiiviä.
Yleensä kylteissä pyritään tiiviiseen ilmaisuun.
Märkänä liukas.
Miksei vain "Liukas"?
Uimahallin lattia on yleensä märkä.
Yhdessä kyltissä luki: "Käythän suihkussa ennen altaaseen menoa."
Se on varmasti tietylle tyypille.
Kyltin eka versio oli: "Greg, käythän..."
Räikeimmin uhmattu kyltti lapsuuteni uimahallissa -
oli pukuhuoneessa.
"Pidäthän vartalosi peitettynä."
Ei kukaan pitänyt. Kun olin viiden,
äiti vei minut naisten puolelle. En ollut koskaan nähnyt vaginaa.
Silloin näin sata kerralla.
Kun olin kuuden, hän lähetti minut miesten puolelle.
Ainoa asia, joka järkyttää enemmän -
kuin sata vaginaa, on sata penistä.
Silmän korkeudella.
Vieläpä aikuisten peniksiä. Se on tärkeä seikka,
sillä minulla oli kuusivuotiaan penis.
Katsoin aikuisten peniksiä ja lannistuin.
Elämästä tulisi pitkä.
Sitten etsin katseellani lasten peniksiä...
Tätä ei pidä irrottaa asiayhteydestä.
Urani voisi katketa hetkessä.
Muistan sen pukuhuoneen todella hyvin.
Kun olin noin seitsemän,
siellä kävi vanha mies, vanhempi kuin kukaan muu.
Varmaan 120- tai 130-vuotias.
Hänellä oli tapana istua pukuhuoneen penkillä -
täysin alasti. Hän ei ollut peittänyt vartaloaan.
Hän oli ehkä virtsaillut altaaseen koko päivän.
Se ikivanha mies hieroi kiveksiinsä talkkia.
Älkää hätäilkö.
En ole tarkoituksella härski.
Yritän välittää lapsuusmuistoni tarkasti.
Voisi olla hauskaa,
jos siitä tulisi muisto myös teille.
Se vanhus ei pitänyt mitään kiirettä.
Kärsivällisesti kuin baseball-syöttäjä mankkapussinsa kanssa.
Valtavasti talkkia.
En tiedä, johtuiko se kloorin ja virtsan sokaisevasta yhdistelmästä,
sukuelimistä silmän korkeudella,
vai 175-vuotiaasta miehestä,
joka yritti helpottaa kivestensä ja sisäreisiensä välistä hankausta,
mutta muistan ajatelleeni, etten ikinä palaisi -
NMKY:n uimahalliin.
Kerroin tämän lääkärille.
Ilta oli tullut,
ja paahdoimme vaahtokarkkeja arkistokaapin loimussa.
Sanoin, että menemättä yksityiskohtiin en juurikaan pitänyt uimisesta.
Hän sanoi, että minun pitäisi harkita uudelleen.
Uiminen on ikäisilleni hyvä tapa lisätä keuhkojen kapasiteettia.
Minä sanoin, etten taida kuitenkaan.
Hän kysyi, onko kotini lähellä NMKY:n uimahallia.
Sanoin, että Brooklynin uimahalli on lähellä, mutta tuskin käyn siellä.
Hän sanoi, että minulle tekisi hyvää käydä uimahallissa.
Minä sanoin, etten usko, että se tekisi minulle hyvää.
Metrossa matkalla kotiin Brooklyniin -
minun oli vaikea hengittää, sillä minua alkoi ahdistaa.
Sama on toistunut lapsesta asti.
Välillä alkaa ahdistaa ja tuntuu, etten saa henkeä.
Tuntuu, että taju saattaa lähteä.
Sitä on ollut ihan pienestä asti. Kerran olin isän auton etupenkillä,
enkä tahtonut saada henkeä.
Isä katsoi minua ja kysyi: "Miksi hengität noin?"
Jos kokee fyysisiä ongelmia, on aina avuksi,
että joku pilkkaa niin kauan, että ongelma poistuu.
Siitä ei varmasti jää mitään seurauksia.
Minua alkoi ahdistaa metrossa matkalla kotiin lääkäristä,
kun ajattelin isääni ja isoisääni.
Isoisäni oli muuten töissä New Yorkin metrotunneleissa.
Hän oli sähköasentaja.
Tunneleita räjäytettiin dynamiitilla 1930-luvulla,
ja sähköasentajat menivät tunneleihin ensimmäisinä, jotta sinne saatiin valoa.
Se oli vaarallista työtä.
Sitten hän oli töissä elintarvikeliikkeessä.
Eräänä päivänä tuttu asiakas tuli ja sanoi: "Miten menee, Joe?"
Isoisä kellahti tiskin yli ja kuoli.
Se on surullista.
Mutta tarkemmin ajateltuna myös hauska vastaus.
Hän oli tavallaan suvun ensimmäinen koomikko.
Hän osoitti todellista sitoutumista komiikkaan.
Ajattelen isoisää paljon.
En tavannut häntä, koska asuimme eri paikoissa. Toivon, että olisin.
Kun olin 19, äiti soitti opiskelija-asuntolaani.
Hän sanoi, että isä lyyhistyi olohuoneen lattialle.
Äiti soitti hätänumeroon, ja isä kiidätettiin sairaalaan.
Puhelun jälkeen kerroin kämppikselleni Dannylle...
Joskus kaikki on hyvin, kunnes kertoo asian eteenpäin.
Kesken lauseen ääneni murtui itkuun.
Lainasin kaverin autoa ja ajoin 650 kilometriä Bostoniin.
Menin isän luo sairaalaan. Hänet pelastettiin -
hätäpallolaajennuksella.
Sepelvaltimoon laitettiin metallinen stentti.
Isä oli ihan loppu, kiinni koneissa ja johdoissa.
Ihminen ei voi valita, mitä muistaa, mutta siitä päivästä muistan kaksi asiaa.
Silloin näin isän yksilönä ensimmäistä kertaa.
Ja kun lähdin vierailuajan päätyttyä, en sanonut isälle rakastavani häntä.
Halusin sanoa sen.
Meidän perheessä puhuta rakkaudesta.
Meillä sanotaan:
"Ole varovainen."
Saa nauraa, koska eihän se ole sama asia.
Ei ollenkaan. Ei sinne päinkään.
Se on erikoinen korvike, koska rakkautta ei mainita lainkaan.
Se on myös passiivis-aggressiivinen käsky.
"Annan sinulle tehtävän. Ole varovainen."
Olen yrittänyt varovasti muuttaa sitä.
Yhtenä äitienpäivänä soitin äidille ja sanoin:
"Olet minulle tärkeä."
Toisessa päässä oli hiljaista. Sitten hän sanoi: "Hei sitten."
Brooklynissä poistuin metrosta ja menin kotiini,
jonka jaan vaimoni Jennyn ja silloin kolmevuotiaan tyttäremme Oonan kanssa.
Sen ikäisen lapsen kanssa -
koti näyttää leipomolta, jossa on ollut reivit.
Kimalletta, valotikkuja ja saippuakuplaleluja.
Kaikki haluavat koko ajan vettä.
Kaikenlaisia askarteluja. Vuokra-asunnon seiniin voi hyvin maalata.
Dinosauruksia ja ihmisiä kaikkialla.
Asunto on kuin kreationistinen museo.
Jenny ja Oona tekivät helmirannekoruja.
Oona teki minulle tämän. "Isi, siinä lukee hassu."
Jotta muistaisin hassutella. Minä ilahduin kovasti.
Se on hyvä muistutus itse kullekin.
Jenny sanoo minua Moksi ja minä häntä Cloksi. Ihan muuten vain.
"Mo, miten lääkärissä meni?"
Kerroin, että testin mukaan minulla oli sydänkohtaus,
mutta lääkärin mukaan todennäköisesti ei.
Ehkä se meni ihan hyvin?
Hän huolestui, ja sen takia minä huolestuin.
Olemme ahdistunut improvisaatioduo. Minä aloitan ilmaisemalla huolen.
Hän lisää kohtaukseen epävarmuustekijöitä. Minä viimeistelen jutun neurooseilla,
ja joskus harrastamme seksiä, ja se on tosi hauskaa.
Sinä iltana luin Oonalle pingviinikirjaa.
Oonan kanssa ahdistukseni katoaa,
sillä hän on hassu, niin kuin se rannekoru.
"Isi. Sinulla on keltaiset hampaat."
Niin on. Yritän olla ajattelematta asiaa.
Oona otti kissakäsinukkensa Miumaun.
Miumau sanoi: "En ole ikinä nähnyt noin keltaisia hampaita!"
Yritin olla nauramatta, sillä vaikka hauskuus on hienoa,
en halua, että Oonasta tulee loukkaava koomikko.
Tai vatsastapuhuja.
Yritin itse olla vielä hassumpi.
Keksin pingviinivitsin.
Mitä pingviini sanoi ankaralle emolleen?
"Älä pinguta."
Ei tarvitse nauraa. Vitsi ei ole teille.
Jotkut vitsit kirjoitan teille, toiset lapselleni.
Tarinan kannalta tärkeintä on, että se vitsi upposi.
Oona sekosi. "Aa! Älä pinguta!"
Lapset rakastavat sanaleikkejä,
ja taaperot puhuvat bostonilaisittain.
Niin se on. "Ramaisee."
Bostonilaiset lapset sanovat: "Jopas ramaisee."
Luimme siis pingviinikirjaa,
ja sanoin, että äiti tulisi pian harjaamaan Oonan hiukset.
Oona sanoi: "Äiti ei ole sinun äiti."
"Äiti on minun äiti."
Niinhän terapeuttini väittää.
Te tykkäsitte tästä vitsistä, Oona ei.
Kaikille on omat vitsit. Niin on hyvä.
Vitsissä on totuuden siemen. Me kuulemma haemme kumppanissa -
ankaramman vanhempamme ominaisuuksia. Ei se ihan niinkään ole.
Menin isän kanssa naimisiin, koska hän rakastaa minua.
Joskus mietin syytä, koska olen tuhma poika.
Luimme pingviinikirjaa, ja Jenny tuli harjaamaan Oonan hiukset.
Jenny kysyi: "Haistatko tuon?"
Minä kysyin: "Minkä niistä?"
Jenny vastasi: "Homeen."
En erota homeen hajua, koska kasvoin Massachusettsissa.
Koko osavaltio on tehty homeesta.
Jenny huolestui ja sanoi, ettei Oona voi nukkua huoneessaan -
ennen kuin homeasia on selvitetty.
Tarjouduin nukkumaan Oonan huoneessa, ja Oona nukkuisi Jennyn vieressä.
Jottei minulle tulisi paha mieli, he alkoivat sanoa minua homehemmoksi.
Sinä iltana homehemmo makasi yksin tyttärensä homeen hajuisessa sängyssä.
Kirjoitin päiväkirjaani.
Kirjoitan päiväkirjaa muutaman päivän välein.
Jos kirjoittaa surun tai vihan aiheista, oma elämä alkaa tuntua tarinalta.
Jos oman elämän näkee tarinana, sitä voi katsoa kauempaa -
ja rohkaista päähenkilöä tekemään fiksumpia ratkaisuja.
Sinä iltana kirjoitin, että isä sai sydänkohtauksen 56-vuotiaana.
Samoin hänen isänsä, ja sinä iltana tajusin,
että kun minä täytän 56,
Oona on 19.
KUN TÄYTÄN 56, OONA ON 19
Kun aamulla heräsin,
kävelin Brooklynin NMKY:n uimahallille.
Reittiohjeita ei tarvittu.
Seurasin kloorin hajua ja astelin vastaanottotiskille.
Pyysin saada puhua uimatoimintojen johtajalle.
Minut esiteltiin naiselle nimeltä Vanessa.
Sanoin Vanessalle, että haluaisin ottaa uintitunteja.
Hän sanoi, että taitotasoni pitäisi arvioida altaalla.
Minä vastasin, että tasoksi voi suoraan kirjata 0 tai -20.
Tai hukkuva tai kuollut. Alin taso joka tapauksessa.
Hänen pitäisi kuulemma nähdä se omin silmin.
Kysyin, oliko kyseessä fetissi.
Olisin voinut esittää uimataitoni siinä vastaanotossakin.
Menin pukuhuoneeseen ja puin uimahousut jalkaan.
En käytä pikku-Speedoja, vaan niiden vastakohtaa.
Aina kosteaa myttyä, joka on nahkea kuivanakin.
Menin anti-Speedoissani altaalle.
Vanessa kysyi heti, missä uimalakkini on.
Ei minulla sellaista ole. Se on kuulemma pakollinen,
paitsi jos on täysin kalju.
Hän painotti sanaa "täysin" vähän ikävästi.
En ole läheskään kalju.
Minulla on neljä hiustupsua, jotka muodostavat hiuskentän,
joka lepää kauniisti päälaellani.
Tukkani on ollut tällainen 15-vuotiaasta asti.
Koulussa hiukset totesivat: "Nyt on kovat paineet.
Täytyy irtisanoa väkeä!"
Vanessa lupasi minulle lakin lainaksi.
Hän otti laukustaan pikkuisen uimalakin ja antoi sen minulle.
Se oli huomattavasti pienempi kuin minun pääni.
Pääni on hämmästyttävän kookas.
Koulukiusaajat sanoivat minua Mike Pallopääliaksi.
Kiskoin pikkuisen lakin -
pallopäähäni niin hyvin kuin taisin.
Vanessa osoitti allasta.
"Hyppää opetusradalle ja näytä, mitä osaat."
Olin siis jo maininnut, etten osaa mitään. Ei ole mitään ohjelmistoa.
Kapusin altaaseen ja uin kaikin voimin.
Uin melko varmasti pohjaa kohti.
Näytin uima-altaaseen pudotetulta sähkövatkaimelta.
Vispasin vettä,
josta alkoi muodostua klooripirtelöä.
Opetusrata oli myös vesijuoksurata.
Siinä minä vispasin,
ja vanhat kiukkuiset vesijuoksijat kiisivät ohitseni.
Yksi yritti painaa pääni veden alle.
Väkeä on valtavasti.
Vain New Yorkissa voi uima-altaassakin olla liikenneruuhka.
Sanoin: "Vanessa! Onko täällä aina tällainen ruuhka?"
"Ei. Nyt keväällä kaikki valmistautuvat kesään."
"Ai, kaikki haluavat tällaisen kropan!"
Se oli vitsi.
Ei mikään yleisövitsi.
En kertoisi sellaista lavalla Vivian Beaumont -teatterissa.
Se oli vain kevyt heitto keskustelussa.
Tarkoitus oli lähentää minun ja uuden uimaopettajani välejä.
Hän ei kuullut sitä ja pyysi minua toistamaan.
"Ei mitään", sanoin.
"En kuule, Mike! Sinun pitää huutaa!"
"Vanessa!
Kaikki haluavat -
tällaisen kropan!"
Vitsi vailla kontekstia, oikeaa äänensävyä ja kertomisen tapaa -
on usein pelkästään järjetön lausuma.
Kaikki 200 uimahalliyhteisön jäsentä -
käänsivät samanaikaisesti päätään nähdäkseen -
sen kropan,
joka tälle hyvin itsevarmalle äänelle kuului.
Minulla ei ole uimarin kroppaa. Minulla on hukkuvan kroppa.
Näytän aina hukkuvalta, vaikken olisi lähelläkään vettä.
Kun olen kuivalla maalla ilman paitaa, minusta huolestutaan.
Näytän joessa ajelehtivalta ruumiilta.
Vispasin vettä puolitoista minuuttia ja olin varma, että kuolen pian.
Nousin seisomaan. Vettä oli reilun metrin verran.
Nousin altaasta -
ja käytin itseni kuivaamiseen noin 15 uimahallin tiskirättipyyhettä.
Laitoin yhdet jalkojen alle, koska Vanessa kertoi,
että lattiasta voi saada jalkasienen.
Halusin vain pakoon siitä kuolemanloukosta.
Tässä sitä rasitusliikutaan sieni-itiöiden keskellä.
Menin vastaanottoon ja kysyin Vanessalta, että nyt kun taso on arvioitu,
olisiko mahdollista saada uimaopetusta?
Hän sanoi, ettei hänellä ole kalenterissa tilaa.
Olin siis ollut koe-esiintymisessä uimaopetusta varten,
mutten saanut roolia.
Vanessa sääli minua ja sanoi,
että jos tulisin paikalle keskiviikkoisin klo 8, hänellä olisi 20 minuuttia aikaa.
Mutta hän suositteli, että uisin itsekseni viisi kertaa viikossa.
Sanoin, ettei kukaan ui viittä kertaa viikossa.
Hän sanoi, että monikin ui.
Minä sanoin, että tuskin edes Michael Phelps.
Hän sanoi, että varsinkin Michael Phelps.
Jatkoimme keskustelua lähes tunnin.
Sovimme olevamme eri mieltä.
Aloin uida kerran viikossa.
Innostuin oikein. Hankin uimalakin -
ja uimalasit, joissa on takuu, etteivät ne ikinä istu sopivasti naamalle.
Hankin sandaalit sienilattiaa varten, lukon kaappiini -
ja kassin, jossa on tasku märälle uimapuvulle ja tuoreille vihanneksille.
Uin joka keskiviikko kello 8. Sitten menin viereiseen mehubaariin -
ja tilasin ämpärillisen tuoremehua.
Minusta tuli ihminen, joka ui ja juo tuoremehuja.
Olin mehusukupolvea, mehukas. Pitäisi hankkia sellaiset housut,
joiden takapuolessa lukee "mehukas". Olen nyt sellainen. Viesti menee perille.
Uimisessa parasta on se, että vaikka olisi surkea uimari,
kun veden alla potkaisee itsensä eteenpäin päädystä,
voi hetken ajan tuntea olevansa seikkailusukeltaja.
Tai ihminen, joka osaa uida.
Sitten alkaa nousta pintaan, koska ihmiskehon noste on neutraali.
Uima-altaassa ei ole puhelinta, sähköpostia eikä kalenteria.
Aikaa ei oikeastaan ole.
Joskus elämässä kaikki tuntuu raskaalta.
Mutta vedessä kaikki on kevyttä.
Joskus elämä on täynnä meteliä, mutta veden alla on hiljaista.
Joskus kuulee jopa omat ajatuksensa.
Eräänä päivänä ajattelin olevani onnekas, kun olen elossa.
Uin kerran viikossa puoli vuotta.
Sitten kerran Brooklynissä satoi kaatamalla.
Vettä tuli niin paljon, että keittiössämme satoi.
Jos ette tiedä, keittiöiden säätila on yleensä vakaa.
Keittiöissä sataa tuskin koskaan.
Hätäännyimme ja soitimme ystävälle, joka on rakennusalalla.
Kysyimme, onko rakennus turvallinen. Se on ehkä satavuotias kerrostalo.
Ystävämme meni katolle.
Sekä katolla että seinissä oli reikiä.
Sitten hän meni Oonan huoneeseen ja arveli, että siellä on hometta.
Home testattiin, ja se oli vaarallista mustaa hometta.
Se voi aiheuttaa astmaa ja vaikka mitä.
Meitä kehotettiin muuttamaan heti pois, kunnes asia on ratkaistu.
Muutimme Airbnb:hen, jossa ei tarjottu aamiaista.
Vaikka B&B tarkoittaa aamiaismajoitusta.
Todella harhaanjohtava lyhenne.
Vähän kuin menisi AA-kokoukseen, ja siellä tehtäisiin livestriimiä.
"Minä kun luulin, että tämä on anonyymi juttu."
"Sihautapa juoma auki, nyt aletaan juoruta."
Minä löysin sen majoituksen. Minulla on pakkomielteinen luonne.
Jos ette tiedä, se on erittäin seksikäs ominaisuus.
Aviomies katoaa Airbnb-maailmaan seitsemäksi tunniksi,
ja syö palattuaan paketillisen voileipäkeksejä.
Se jos mikä herättää halut.
Sellaista pakkomielteisyys on.
Löytämäni paikka oli kuitenkin huono.
Se ei ollut sellainen kuin kuvissa.
Siinä oli varmaan käytetty objektiivia,
jolla otetaan kuva eri asunnosta.
Termostaattia ei ollut. Lämmitys oli,
muttei mitään keinoa säätää lämpötilaa sopivaksi -
hengissä pysymiseen.
Kolmelta aamulla lämpötila oli 32 astetta.
Oikeasti. 32 astetta.
Me kaikki olimme täysin hereillä.
Vaelsin epätoivoisena rakennuksessa ja yritin löytää keinon säätää lämpötilaa.
Aamuneljältä löysin yleistermostaatin aulan nurkasta.
Se oli pleksin ja munalukon takana.
En ole ikinä tehnyt mitään vastaavaa:
iskin pleksin säpäleiksi kuin Hulk.
Väänsin termostaatin nollille -
ja pelastin perheeni.
Tarinan ydin on kuitenkin se, että aamulla -
nukuin pommiin ja jätin uinnin väliin ensimmäisen kerran.
Seuraavallakaan viikolla en mennyt uimaan,
koska oli niin hauskaa jättää menemättä.
Niin minä lopetin uimisen.
Mietin tätä usein, siis yleisellä tasolla.
Miksemme tee asioita, jotka ovat meille hyväksi?
Minä valitsen sen, mikä pitää minut hengissä lyhyellä aikavälillä,
sen sijaan, mikä pitää hengissä pitkällä aikavälillä.
Koska jos en ole hengissä lyhyellä aikavälillä, en ole pitkälläkään.
Lopetin siis uimisen.
Minulla oli silti yhä uimarin ruokahalu.
Toisin sanoen söin varsin paljon. Join myös mehuja.
Menin taas lääkärintarkastukseen, ja lääkäri Walsh ohjasi minut vaa'alle.
Se oli sellainen vanhan ajan tasapainovaaka.
Alle 500 kiloa, yli nolla kiloa.
Alle 450 kiloa, yli kymmenen kiloa.
Alle 300 kiloa, yli 25 kiloa.
Alle 190 kiloa, yli 50 kiloa.
Mitä kello on?
Enemmän kuin 14, vähemmän kuin 18.
Enemmän kuin 14.15, vähemmän kuin 16.45.
Lääkäri oli hyvin huolissaan painostani. Se oli noussut vuoden aikana roimasti.
Se oli yllättävää, koska olinhan uinut -
ja juonut mehuja.
Hän otti minulta verikokeen -
ja minä häneltä, koska se oli yökyläilymme teema.
Hän soitti viikon päästä. Olin hotellissa Ohion Columbuksessa.
"Verikokeista ilmenee, että huono kolesteroli on huono."
Kuulunee asiaan. "Hyväkin kolesteroli on huono."
No, kukaan ei ole täydellinen.
"Sinulla on kakkostyypin diabetes."
Kun hän sanoi sen, minusta tuntui taas, etten saa henkeä.
Muutaman kerran kohtaus on ollut tosi paha.
20-vuotiaana ajoin kohti kotia ja joululomaa.
Pysähdyin pissatauolle, ja virtsassani oli verta.
En ollut ikinä nähnyt sellaista verta.
Veteen osuessaan se levisi kuin ilotulitus.
Säikähdin niin, että kaahasin kotiin ja herätin vanhempani.
Isä on lääkäri ja äiti sairaanhoitaja. Veri-ilotulitus herätti huolta.
Isä vei minut heti aamulla urologiystävänsä vastaanotolle.
Urologi pyysi minua riisumaan housut ja tutki paikkoja.
Aloin esittää omia teorioitani, sillä lääkärit ilahtuvat,
kun potilas suhtautuu lääkäriin kuin kollegaan.
Sanoin urologille näin, enkä voi perua tätä:
"Voiko veri johtua siitä,
että olen masturboinut liian usein?"
Niin minä sanoin.
Ääneen.
Isän ystävälle!
Ja...
Hänen reaktiostaan päätellen,
jos urologeilla on jonkinlainen juomabingo,
se saattoi olla napakymppikysymys.
Hän pysyi täysin tyynenä ja sanoi, ettei kyse ole siitä.
Sitten hän kiskaisi lasillisen viskiä pöytänsä takaa.
Hän oli huolissaan verestä. Minun piti mennä aamulla sairaalaan -
nukutusta ja kystoskopiaa varten. En tiennyt, mikä se oli.
Se on sitä, että kamera työnnetään peniksen kautta virtsarakkoon.
Ajattelette, ettei kamera mahdu...
Siis penikseen. Hyviä ja huonoja uutisia sen suhteen.
Hyvä uutinen on, että mahtuu. Huono uutinen on sama.
Aamulla heräsin puoli kuudelta. Äiti vei minut sairaalaan.
Palelin potilaspaidassa toimenpidepöydällä.
Hoitaja laittoi tipan, ja nukahdin.
Vaikka palelin ja olin lääkkeissä sairaalassa,
nokoset maistuvat aina.
Nukkuessani urologi huomasi jotakin tähystyksessä.
Nukutusta jatkettiin, jotta se jokin saatiin poistettua.
Kun aloin herätä, urologi selitti,
että rakosta löytyi jotakin, joka saattoi olla syöpää.
Tulokset koepalasta saataisiin muutamassa päivässä.
Joulukuun 22. päivästä 1999 -
joulukuun 27. päivään 1999 pelkäsin pahinta.
Ajattelin, että kuolen.
Menin omaan huoneeseeni vanhempieni kotona,
ja henkeäni ahdisti.
Eri tavalla kuin koskaan ennen.
En edes puhunut kenellekään.
En vanhemmilleni, en ystävilleni.
Minä olen kova puhumaan. Kutsuin teidätkin kuuntelemaan.
Mutta kun luulin kuolevani,
menin hiljaiseksi.
Tulokset tulivat, ja syöpää se oli.
Pahanlaatuinen kasvain virtsarakossa, mutta minulla oli onnea,
koska se huomattiin ajoissa.
Ajateltiin, ettei sytostaatteja tai sädehoitoa ehkä tarvita.
Eikä tarvittu. Käyn kystoskopiassa yhä säännöllisesti, eikä se ole uusiutunut.
Kun kuulin, että minulla on diabetes, olin taas samassa tilanteessa.
Syöpä ja diabetes ovat eri sairauksia,
mutta kun ne ovat yhtä aikaa, kyseessä on komorbiditeetti -
eli monisairaus.
Ja monisairaudesta voi seurata yksi kuolema.
Syöpä syöttää diabetekselle!
Diabetes sydäntaudille! Ja maali!
Taudit lyövät läpyjä -
ja minä kuolen.
Kun lääkäri soitti diabeteksesta,
olin matkalla hotellihuoneesta hotellin respaan -
hakemaan pizzatilaustani.
En ylpeile sillä. Minulla on pahoja tapoja.
Ensinnäkin teen tätä työkseni.
Yleensä muualla kuin kotikaupungissani.
Nousen lavalle. Tulee nälkä, kun kävelen tänne.
Välillä menen tänne.
Liu'un tuota juttua pitkin alas.
Esitän painia.
Palaan hotellille yhdentoista maissa illalla.
Terveellinen ruoka -
menee ajoissa nukkumaan.
Sen pitää levätä, jotta se jaksaa ravita heti aamusta.
Epäterveellisellä ruoalla ei ole kiire.
Sitä kiinnostaa mikroaaltouuni, jonka se huomasi nurkassa.
Pizza valvoo ja juhlii koko yön. Ja minä rakastan pizzaa.
Ongelmana on se, että kun näen pizzan,
näen yhden ruoka-annoksen.
Yleensä pizza on tarkoitettu useammalle.
Minä tunnen lähes seksuaalista vetoa pizzaan.
En harrastaisi seksiä pizzan kanssa,
mutta jos söisin pizzan yksin, en kertoisi siitä vaimolleni.
Tiedättekö, mitä tarkoitan?
Rakastan pizzaa niin, että innostun, kun näen sanan "plaza".
Jo sana "pizza" on innostava. Siinä on pizzanviipaleita.
Kummassakin Z:ssa on kaksi slaissia.
A:kin on slaissi. Viisi viipaletta yhdessä sanassa!
Kyseessä on keksimäni harvinainen kirjallinen keino -
nimeltään onomatopizza.
Lääkärillä oli monia suosituksia.
Pitäisi syödä statiineja kolesteroliin, ja lisäksi diabeteslääkkeitä.
Sanoin, etten haluaisi lääkkeitä,
sillä olenhan itsekin lääkäri.
Sanoin, että halusin yrittää pudottaa painoa itse,
jos se auttaisi diabetekseen.
Hän sanoi, ettei oikein uskonut siihen.
Pitäisi jättää pois sokeri, ranskalaiset...
Aloin miettiä sokeriranskalaisia, joka ei oikeastaan ole ruokalaji.
Mutta ehkä sen pitäisi olla. Ihana ainesyhdistelmä.
Laulukin on valmiina.
Sokeri, sokeri, soke-soke-sokeri, sokeriranskalaiset!
Lääkäri kysyi, kuuntelinko minä.
"Tietenkin kuuntelen,
mutta samalla kuuntelen päässäni juuri kirjoittamaani laulua.
Vihanneksista."
Ei ehkä ollut hyvä hetki puhua sokeriranskalaisideasta.
Aamulla lensin kotiin.
Veimme Oonan ensimmäiselle uimakoulutunnille.
Tunnin jälkeen aikuiset saivat tulla matalaan päähän lasten kanssa.
Oona sanoi: "Isi, puhutaan veden alla."
Selvä.
Menimme veden alla, ja kuulin vain: "Bla, bla, bla."
"Mitä minä sanoin, isi?"
"En minä tiedä."
"Minä rakastan sinua, isi."
"Minäkin rakastan sinua, Oona."
Illalla makailimme sängyssä ja luimme viikonpäiväkirjaa.
Jos Oona ei tiedä oikeaa sanaa, hän vain sanoo toisen sanan.
"Meidän päivät."
Se onkin parempi, ajattelin.
Kun hän nukahti,
henkeäni alkoi taas ahdistaa, kun mietin diabetesdiagnoosia.
Otin päiväkirjani ja kynän ja kirjoitin:
"Taidan kuolla pian."
TAIDAN KUOLLA PIAN
Aamulla äiti soitti,
että isä oli taas saanut sydänkohtauksen mutta oli kunnossa. Hän alkoi oppia.
Hän oli sairaalassa töissä, kun kohtaus alkoi.
Hän käveli ensiapuun. "Hei."
En tiedä, mitä hän sanoi,
mutta se oli sama kuin palomies olisi kävellyt paloasemalle: "Minä palan.
Tiedämme kaikki, miten toimia."
Kysyin, tarvittiinko minua kotona. Äiti sanoi, että ei.
Olimme menossa sinne jouluksi.
Viikon kuluttua ajoin Jennyn ja Oonan kanssa jouluksi kotiin.
Perhejuhlat ovat aina vähän hankalia, koska Jenny on introvertti -
ja minä ekstrovertti. Ekstrovertti saa energiaa muiden seurasta.
Introvertti ei pidä kenestäkään.
Tai ehkä pitää, mutta minun täytyy selittää, miksi lähdemme jo.
Jenny on juutalainen, ja joudun selittämään joulun jujun. "On yksi mies."
Hän syntyi tallissa. Tieto siitä levisi, tuli kuninkaita ja viisaita miehiä.
Hekin olivat juutalaisia, ehkä Weismanneja.
Kuninkaat, Weissmannit, kaikki olivat paikalla.
Hirveä hulabaloo, ihan kuin paikalla olisi ollut joku jumala.
Minä en ole mikään tämän aiheen asiantuntija.
Jeesus on tosin alkanut kiinnostaa enemmän vanhemmiten.
Siksi kutsuinkin teidät tänne tänään.
Jokaisen istuimen alla on kirjanen... No ei.
Ei meidän perhejoulu edes ole kovin uskonnollinen.
Teemana on lähinnä parmesaanikana.
Sitä syödään aivan valtavasti.
Sinä vuonna ruoka oli hankala aihe.
Isä oli saanut sydänkohtauksen, mutta ruoka oli samaa kuin ennen.
Parmesaanikanaa, uunipastaa ja valkosipulileipää.
Eli samaa ruokaa eri muodoissa.
Isä pyysi minua ojentamaan parmesaanikanan.
Isällä oli siis juuri ollut sydänkohtaus,
ja hän oli jo syönyt annoksen parmesaanikanaa.
En antanut kanaa eteenpäin,
koska tunsin, että pitelemäni vuoka oli täynnä aseita.
Tilanne oli jännittynyt.
Lopulta sanoin: "Vince,
et saa enempää parmesaanikanaa."
Kummisedästä poistettiin vastaava kohtaus.
Vincellä oli vastaus valmiina.
"Michael. Puhutaanpa kakkostyypin diabeteksestäsi."
Minä sanoin hoitavani ongelmaa ruokavaliomuutoksella, kuten hänkin.
Sitten veljeni Joe sanoi: "Mike, sinun pitäisi laatia testamentti."
Minä ihmettelin, miten päädyimme siihen.
Vain todella läheinen ihminen -
voi reagoida toisen sairauteen sanomalla:
"Haluaisin tavaroitasi."
Illalla hyvästelimme vanhempani,
ja minua pelotti, että hyvästit isälle -
voisivat olla hyvästit. Siksi sanoin: "Äiti ja isä,
olkaa varovaisia."
En tiedä, miksi on niin vaikea sanoa, että rakastan vanhempiani. Se vain on.
Välillä tuntuu, että se on tosi lähellä.
Muutama vuosi sitten soitin äidille ystävämme kuoltua.
Sanoin, että oli ikävä kuulla Johnista.
Äiti sanoi: "Viime viikolla John tiesi, että se olisi viimeinen puhelumme,
ja saimme sanoa rakastavamme häntä."
Ajattelin, että koodi taisi nyt murtua.
Tarvitaankin vain arvio omasta kuolinpäivästä.
Deadline, kirjaimellisesti.
Mietin kaikkea tätä, kun ajoin illalla kohti kotia.
Oona nukkui takapenkillä. Käännyin vaimoni puoleen ja sanoin:
"Clo, pitäisikö meidän laatia testamentti?"
Hän ei vastannut. Meillä on se ero.
Kun minulta kysytään jotakin, tunnen, että minun kuuluu vastata.
Jenny ei tunne samoin.
Hän ghostasi minut livenä.
Tein sitten päätöksen itse.
Soitin testamentteja laativalle juristille, Willille.
Istuimme keittiön pöydän ääressä, ja tilanne meni heti vakavaksi.
"Mitä tapahtuu, jos Mike jää bussin alle?"
En tiedä. Kai Jen saa rahat.
"Entä jos te molemmat jäätte saman bussin alle?"
Tyttäremme Oona kai perii meidät.
"Kuka huolehtii Oonasta?"
Bussikuski varmaan.
Hiljaisuus vallitsi ehkä 40 minuuttia.
Ei ole edes kaukaa haettua, että voi jäädä bussin alle.
Muutama vuosi sitten olin Uberissa täällä New Yorkissa.
Kuljettaja kääntyi vasemmalle Manhattan Bridgelle -
ja törmäsi jalankulkijaan.
Niinpä. Hän kaatui pahan näköisesti -
ja ponnahti sitten pystyyn.
"Kaikki OK!"
Newyorkilaiset ovat sitkeitä -
ja usein humalassa.
Se oli järkyttävää. Ensimmäinen ajatukseni oli: "Yhden tähden kyyti."
Kuolla voi lukemattomilla tavoilla.
Luin naisesta, joka kuoli, kun kookospähkinä -
putosi hänen päähänsä.
Se oli todellinen yllätysisku.
Ei pahalla, jos joku tuttunne on kuollut niin, mutta kysyn vain,
että voiko sen kookospähkinän syödä? Sehän olisi sopivan kypsä.
Luin miehestä, joka kuoli -
torakansyöntikilpailussa.
Niinpä, missä päin Floridaa tämä tapahtui? Deerfield Beachilla. Vaan väliäkö sillä.
Istuimme Willin kanssa keittiössä ja täytimme kuolemalomaketta.
Ekat kysymykset olivat helppoja. Nimi, helppo.
Sähköpostiosoite, helppo!
Avioitumispäivämäärä, se pitää tarkistaa.
Will sanoi lähtevänsä -
mutta jättävänsä kuolemalomakkeen pöydälle.
Hän pyysi meitä täyttämään ja palauttamaan sen viikon sisään.
Kuolemalomake odotti pöydällä viikon -
ja sitten kuukauden.
Ja sitten kolme vuotta.
Niin paljon Jenny ja minä välttelemme asiasta puhumista.
Mutta siitä täytyy puhua. Oona oli silloin kuuden.
Kun minä olin kuuden, isovanhempani kuolivat.
Challenger-sukkula räjähti.
Se näytettiin 80-luvulla suorana koulussa. Opettaja työnsi television luokkaan.
Tänään seitsemän rohkeaa astronauttia lähtee avaruuteen.
Itse asiassa -
katsotaankin Sound of Music.
Me olimme kuusivuotiaita.
"Minne astronautit menivät?"
Katolisen koulumme opettaja sanoi, että he olivat paremmassa paikassa.
Siis paremmassako kuin avaruus? Tuskinpa.
Niin aikuiset sanoivat, kun joku kuoli. Että hän oli paremmassa paikassa.
Se lohdutti, kunnes aloin huomata,
etteivät niin sanovat ihmiset ehkä uskoneet siihen täysin itsekään.
Kun olin 21, yksi parhaista ystävistämme kuoli.
Herra Naples. Minulle kuin toinen isä, aina mukana joulun parmesaanikanalla.
Kun isä ja äiti kävivät lomalla kerran vuodessa,
Joe ja minä saimme olla herra Naplesin luona.
Se oli vuoden paras viikko, koska herra Naples oli niin hauska.
Hän otti minut mukaan aikuisten vitseihin, ja hän oli jotenkin vauras.
Hänen ovikellonsa ei soinut tylsästi, vaan...
Siitä tiesimme, että mies oli rikas.
"Tuollaisen ovikellon saa vain rahalla!"
Herra Naples kuoli yhtäkkiä 58-vuotiaana.
Se oli kova isku.
Kirkossa katselin hänen ruumistaan. Se oli palsamoitu.
En ollut ennen nähnyt palsamoitua ruumista läheltä.
Mietin, eikö parempaan pystytty kuin lopulliseen kasvohoitoon.
Pitäisikö palsamointihommaa harkita vielä? Se ei tee kenestäkään hyvännäköistä.
Se vain turvottaa.
Jos ruumista pitää käsitellä, kannattaisiko harkita täyttämistä?
Harmi, että herra Naples kuoli, mutta nyt hän saa komean kopin!
Jotain vähän energisempää. Poistutaan hyvällä fiiliksellä.
Hautajaisten jälkeen muistotilaisuudessa kaikki alkoivat juoda.
Omat vanhempani eivät juuri juo,
mutta silloin he jatkoivat parin tunnin kuluttuakin.
Ja tunnin kuluttua siitä he olivat humalassa.
Se oli ennennäkemätöntä. Sylki lensi puhuessa, ja puhe sammalsi.
Silloin tajusin, ettei kukaan taida osata käsitellä kuolemaa.
Emme saaneet testamenttia laadittua,
mutta minä aloin käydä ravitsemusterapeutilla, mikä on eri asia.
Se on kuitenkin edistysaskel.
Ravitsemusterapeutilta ei tosin saa mitään uutta.
He tietävät samat asiat kuin mekin.
Ravitsemusterapeutti on kuin ärsyttävin ystävänne,
jolle joutuu vielä maksamaankin.
"Kasvikset ovat terveellisiä."
Olen tainnut joskus kuulla sen.
Aina ja kaikkialta.
Christina on kuitenkin hyvin rohkaiseva. Hän meni suoraan asiaan.
Hän kysyi, miten pehmeää ulosteeni on. Ei minulla ole vertailukohtaa.
Pehmeämpää kuin koiran, kovempaa kuin pulun?
Millaista asteikkoa käytetään?
Pitääkö sitäkin seurata? Menikö minulta jotakin ohi?
Olisin huolestunut ihmisestä, jolla on vastaus valmiina. "Hentoista."
Christina kysyi sairauksistani.
Kerroin rakkosyövästä, kakkostyypin diabeteksesta -
ja sokeriranskalaisista.
Hän kysyi, miten nukun. No niin.
Se onkin oma juttunsa.
Jos nauratte, tiedätte siitä jotakin.
Olen puhunut siitä ennenkin.
Jos ette naura, kerron lyhyesti. Minulla on vakava unissakävelyhäiriö.
Kun olin 25, hyppäsin motellin toisen kerroksen ikkunasta -
Washingtonin Walla Wallassa.
Syöksyin siis ikkunalasin läpi.
Jouduin ensiapuun, ja jaloistani nypittiin lasia.
Minulla todettiin harvinainen behavioraalinen REM-unihäiriö.
Otan nukkumaan mennessäni lääkkeen ja nukun makuupussissa.
Kädessä on rukkaset, jotten saa pussia auki.
Jos kerron pitemmästi...
En minä tiedä. Minulla on hankala ikkunoistahyppimisongelma.
Christina kysyi, milloin nukun parhaiten.
Silloin, kun luen, koska lukiessani aivoni sanovat:
"Ei pysty.
Eikö tästä ole tehty elokuvaversiota?
En minä tällaista halunnut."
Niinpä aloin lukea joka ilta.
Mutta kun luin ja nukahdin,
valo jäi päälle.
Sitten latasin puhelimeen Wemo-nimisen sovelluksen.
Sillä voi ajastaa lampun tai muun laitteen sammumaan vaikka vartin päästä.
Ajastin Wemon, menin makuupussiin, otin lääkkeen ja nautin kirjasta.
Sitten nukahdin, ja nukkuessani lamppu sammui.
Yhtenä iltana en nukahtanutkaan.
Ajastin Wemon,
menin makuupussiin, otin lääkkeen.
Tarina ja hahmot veivät minut mukanaan,
ja juonen lähestyessä huippukohtaansa...
Tavallaan koin oman kuolemani.
Wemo voisi markkinoida itseään kuolemasimulaattorina.
Nimi voisi olla Meno.
Tai Seonmenoa.
Käyn siis ravitsemusterapeutilla, käytän Seonmenoa -
ja tarkkailen ulosteitani.
Aloin miettiä lainausta, joka on ollut mielessäni pitkään.
Noin 20 vuotta sitten muusikko Warren Zevon -
tiesi kuolevansa pian keuhkosyöpään.
Se oli surullista. David Letterman haastatteli häntä.
Letterman kysyi, mitä Warren Zevon voisi kokemuksensa perusteella -
opettaa muille elämästä ja kuolemasta. Hän vastasi:
"Nauttikaa joka voileivästä."
Kun aloin käydä ravitsemusterapeutilla,
aloin myös nauttia voileivistä. Kun söin, keskityin siihen.
Söin yhä pizzaa, mutten koko pizzaa, vaan yhden tai kaksi viipaletta.
Se oli entistä nautittavampaa.
Siemailin jumalten nektaria, en kumonnut koko maljaa.
Vuoden kuluttua menin taas lääkärintarkastukseen.
Taas otettiin verikoe, ja palasin kuulemaan tulokset.
Lääkäri Walsh sanoi:
"Yllättävää kyllä, diabeteksesi on aisoissa.
Mutta puhallapa tähän putkeen."
Minä puhalsin. Piti puhaltaa uudelleen.
Hän sanoi haluavansa näyttää minulle ruudulta yhden jutun.
"Kun ikäisesi tervekeuhkoiset ihmiset puhaltavat putkeen,
viiva näyttää tältä.
Jos ikäiselläsi ihmisellä on hengitysvaikeutta,
viiva näyttää tältä.
Kun sinä puhallat,
viiva näyttää tältä.
En oikein tiedä, mitä sanoa.
Lyhyellä aikavälillä ei voida tehdä paljon.
Olet jo käynyt sydänlääkärillä.
Pitkällä aikavälillä, ottaen huomioon rakkosyövän ja diabeteksen,
tilanne ei ole ihanteellinen."
Lääkärini kuulosti huolestuneemmalta kuin koskaan,
mutta suunnitelmaa ei ollut.
Illalla makasin Oonan vieressä, kun hän nukkui jo,
eikä henki taaskaan kulkenut.
Tajusin, että ajattelen hengitystäni koko loppuelämäni.
20-vuotiaasta asti olen ajatellut pöntön veden väriä aina pissatessani.
25-vuotiaasta asti olen joka ilta pelännyt,
että satutan itseäni unissani.
Otin päiväkirjan ja kynän.
En osannut kirjoittaa mitään.
Aamulla heräsin,
kävelin NMKY:n uimahalliin ja aloin uida viidesti viikossa.
Ajattelette, ettei kukaan ui viidesti viikossa.
Minä uin viidesti viikossa.
Ajattelette, ettei edes Michael Phelps.
Michael Phelps ja minä -
uimme erillämme mutta samalla tasolla viidesti viikossa.
Luin hengitysaiheisen kirjan. Sen nimi on yllättäen Breath, hengitys.
Aloin harjoitella hengityksen pidättämistä yhtä pitempiä aikoja kerrallaan.
Samaa tekevät joogaopettajat ja koulukiusaajat.
Minusta tuli yhä taitavampi. Välillä treenasin veden alla uimahallissa.
Yhtenä päivänä uin veden alla reilusti yli altaan puoliväliin.
Kun nousin pintaan, näin kyltin, jota en ollut ennen huomannut.
"Hengityksen pidättäminen kielletty."
Erikoista. "Vanessa!
Mitä tarkoittaa, että hengityksen pidättäminen kielletty?"
"Viime kesänä täällä oli kaksi miestä,
jotka pidättivät hengitystä kilpaa,
ja toinen heistä kuoli."
Nyt keskeytän teidät.
Tänään nauretaan monelle asialle, mutta nyt olisi asiallista -
viettää hiljainen hetki henkeään pidättäneen miehen muistoksi.
Keskeytetään show hetkeksi.
En halua osoitella ketään sormella, mutta saataisiinko saliin valot?
Herra siellä.
Hyvä herra.
Meillä on täällä tärkeä asia kesken.
Vietämme hiljaista hetkeä miehelle, joka kuoli pidättäessään henkeä uimahallissa.
Sinä vaikutat tekevän jotakin ihan muuta.
Pyydän vähän kunnioitusta -
miehelle, joka kuoli -
pidättäen henkeään...
Tuo ei auta asiaa.
Siis...
Tiedätkö, kuka ei naura?
Tiedätkö, kuka ei naura yhtään?
Mies, joka kuoli pidättäen henkeään NMKY:n uimahallissa.
Aloitetaanpa alusta.
Uskon, että olette kunnon ihmisiä.
Jos toimimme yhteistuumin ja keskitymme, onnistumme varmasti.
Vedetään syvään henkeä.
Muttei liian syvään. Jos jotain olemme oppineet -
mieheltä, joka kuoli,
niin sen, ettei pidä vetää liian syvään henkeä.
Toistaisitteko perässäni?
Vietämme hiljaisen hetken. - Kiitos.
Miehelle, joka kuoli.
Pidättäen hengitystään.
NMKY:n uimahallissa.
Kun olemme saavuttaneet.
Hiljaisen hetken.
Meidät palkitaan.
Hauskalla tiedolla hänen kuolemastaan.
Kun hän kuoli, hänen ruumiinsa hajosi kuudessa tunnissa.
Jutun ydin on se,
että noustuani altaasta ja nähtyäni hengityksenpidätyskyltin -
kuivasin itseni, vedin uimalakin päästä -
ja kävelin pukuhuoneeseen.
Riisuin uimahousut.
Istuin penkillä -
ja mieleeni tuli se vanha mies lapsuudestani.
Ensimmäistä kertaa ajattelin, että ehkä se mies tiesi jotakin, mitä minä en.
Se mies oli ikivanha.
Hän oli elänyt pitkän elämän ja pitänyt huolta itsestään.
Hän ui. Hänellä oli herkkä iho.
Seitsemänvuotiaana minä nauroin sille vanhukselle,
mutta ehkä kartta omaan kypsyyteeni olikin sen miehen kivesten suonistossa.
Se vanhus on kuollut, ja meistä tulee samanlaisia,
jos onni käy.
Voimme olla myös se mies, joka kuoli henkeään pidättäen -
tai se nainen, joka kuoli kookospähkinän iskuun.
Kuka tahansa meistä voi saada syövän.
Varmaa on vain tämä hetki täällä, Vivian Beaumont -teatterissa.
Nämä ovat meidän päiviämme, ja vanhemmilleni sanon...
ERITYISKIITOS JENNYLLE JA OONALLE
Tekstitys: Mari Harve