Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- מייק בירביגליה: הזקן והבריכה -‬
‫היי!‬
‫מה שלומכם?‬
‫תראו אותנו, כולנו כאן!‬
‫כולנו כאן. זה ממש מרגש.‬
‫אלוהים.‬
‫כמה נפלא להיות‬
‫בתאטרון "ויויאן בומאונט" במרכז לינקולן,‬
‫שהוא אחד ממרכזי לינקולן במרכז לינקולן, ו...‬
‫כל הכבוד שמצאתם את הנכון מביניהם.‬
‫אני שמח שבאתם, אני...‬
‫המופע הקודם שלי נקרא "החדש",‬ ‫זה היה בערך 15 רחובות לשם. ראיתם אותו?‬
‫ראיתם אותו?‬
‫והמופע הזה נקרא, "הזקן...‬
‫"והבריכה."‬
‫אז ב-2017 הלכתי לבדיקה רפואית שנתית.‬
‫זה תמיד מפחיד אותי,‬ ‫כי יש לי הרבה מחלות שקיימות ברקע.‬
‫אני קורא להן "מחלות",‬
‫כי הכול קיים.‬
‫אם זה נכון אז הכול ברקע,‬ ‫אלא אם זה קורה בדרך...‬
‫לבדיקה הרפואית. אז...‬
‫נותנים לי טופס‬ ‫ואני מקיף את כל הרשימה ואז מוחק...‬
‫"בהיריון". אבל...‬
‫מלאו לי 44 השנה.‬
‫גיליתי שככל שאני מזדקן,‬ ‫פריטים במרפאה שחשבתי שהם קישוט...‬
‫הם די שימושיים. אז...‬
‫אתן לכם דוגמה.‬
‫הרופא שלי, ד"ר וולש, ביקש שאנשוף לצינור.‬
‫זו בדיקת ריאות ויש כדור בצינור.‬
‫זו סימולציה של כיבוי נר,‬ ‫לכן אני קורא לזה "מבחן עוגת יום ההולדת."‬
‫זה מראה לך כמה עוגות יום הולדת...‬
‫נותרו לך. ו...‬
‫פחות או יותר. אז עשיתי...‬
‫והוא מביט במסך ואומר, "קדימה, תעשה את זה."‬
‫ו...‬
‫כן, עשיתי את זה, אז אני...‬
‫נאלצתי לומר לו, "עשיתי את זה". והוא אמר,‬
‫"תעשה את זה שוב". אז...‬
‫התאמצתי יותר, עשיתי...‬
‫ד"ר וולש דופק על המסך,‬ ‫כאילו שזו טלוויזיה מקולקלת משנות ה-80 ו...‬
‫ואז הוא מדגים לי ואומר,‬ ‫"אולי תעשה יותר ככה." וחשבתי...‬
‫"אני לא מבין גדול בנשימה, אבל...‬
‫"אני די בטוח שזה לא בכתפיים." ו...‬
‫הוא מביא כיסא ואומר,‬ ‫"לא יודע מה לומר לך, מייק.‬
‫"אם הייתי סתם עובר ליד המכונה הזאת,‬
‫"הייתי אומר שיש לך התקף לב‬
‫"ברגע זה."‬
‫כשהוא אמר את זה, ממש דאגתי.‬
‫כי חשבתי, "אילו חשבתי שיש לי התקף לב,‬
‫"הייתי הולך לחדר מיון‬
‫"או שהייתי מתקשר אליו."‬
‫אז אמרתי...‬
‫"יש לי התקף לב?"‬
‫הוא אמר, "אני לא חושב." ואמרתי...‬
‫"אני צריך תשובה קצת יותר קונקרטית."‬
‫הוא אמר, "אשלח אותך לצד השני של העיר‬ ‫וקרדיולוגית תיתן לך חוות דעת שנייה."‬
‫אני מודאג כשאני שומע "חוות דעת שנייה",‬
‫הייתי תחת הרושם‬ ‫שהניתוח הראשון מבוסס על עובדות.‬
‫לא ידעתי שאנחנו סתם זורקים ניחושים.‬
‫אילו ידעתי שזה הזמן להביע דעה,‬
‫הייתי מציין שאני לא נהנה לשבת על נייר.‬
‫זה תמיד גורם לי להרגיש כמו תרנגולת‬ ‫ונראה לי ש...‬
‫אפשר למחשב כמה טפסים מחדר ההמתנה,‬
‫נראה לי שמילאתי כמה כאלו בעבר.‬
‫אלו דעות.‬
‫אז אני עולה לאוטובוס לצד השני של העיר,‬ ‫שהוא כמו אמבולנס איטי עם תחנות.‬
‫זאת דעה נוספת. ואז אני...‬
‫אני פוגש את הקרדיולוגית החדשה שלי.‬ ‫תנחשו מה היא ביקשה שאעשה, מי מנחש?‬
‫לנשוף.‬ ‫-לנשוף לצינור, כן. אמרתי, "עשיתי את זה,‬
‫"וקיבלתי התקף לב." ו...‬
‫היא אמרה, "ואו, זו תוצאה נמוכה."‬
‫היא אמרה, "יש מחלות לב במשפחה שלך?"‬
‫אמרתי, "לאבי היה התקף לב בגיל 56,‬
‫"ולאבא שלו היה התקף לב בגיל 56."‬
‫אז חשבתי לפנות את השנה כולה.‬
‫לגור בדירת Airbnb ליד ביה"ח ו...‬
‫לשמור על לו"ז גמיש,‬ ‫כי זו תהיה שנה חשובה מבחינתי. ו...‬
‫היא אמרה, "לפי ההיסטוריה המשפחתית שלך,‬ ‫כדאי שתעשה אירובי חמש פעמים בשבוע." אמרתי,‬
‫"אף אחד לא עושה אירובי חמש פעמים בשבוע."‬
‫היא אמרה, "רבים עושים אירובי‬ ‫חמש פעמים בשבוע."‬
‫אמרתי, "אפילו ספורטאים‬ ‫לא עושים אירובי חמש פעמים בשבוע."‬
‫היא אמרה, "ספורטאים בהחלט‬ ‫עושים אירובי חמש פעמים בשבוע."‬
‫דיברנו על זה במשך כ-45 דקות.‬
‫הסכמנו שלא להסכים.‬ ‫בשלב הזה אני מזיע ומתנשף.‬
‫קצת רעב. אני תמיד קצת רעב. ו...‬
‫היא אמרה, "לא עשית ספורט בילדותך?"‬
‫אמרתי, "כן, שיחקתי כדורגל,‬ ‫אבל יכולתי להיטמע באימון."‬
‫אתם מבינים?‬
‫אנשים אמרו, "הנה מייק!"‬ ‫כאילו, "לא, מייק ביער." הבנתם? ואז...‬
‫בכיתה ט' הצטרפתי לקבוצת היאבקות.‬
‫זו הייתה טעות איומה,‬ ‫חבריי לקבוצה הסבירו לי.‬
‫כי...‬
‫אי אפשר להיטמע באימון היאבקות.‬
‫אתה חייב להיאבק, או במקרה שלי,‬
‫לספוג היאבקות על ידי...‬
‫נערים צעירים ושריריים‬ ‫עם מפשעות שתמיד נדחפו לפרצוף שלי‬
‫כאילו שהם עושים ריקוד ניצחון,‬
‫תוך כדי שאני לובש בגד-ים של נשים‬
‫שהם מכנים "סינגלט".‬
‫אבל אני בניתי אופי.‬
‫אופי של מציל בחוף הים מ-1920.‬
‫שנאתי אימוני היאבקות יותר מכל דבר בחיי,‬ ‫כי נאלצנו לעשות המון שכיבות סמיכה.‬
‫ובגיל צעיר מאוד, איבדתי את הרצון...‬
‫לקום משכיבה, אני...‬
‫עשיתי את התנוחה הראשונה‬ ‫וחשבתי, "זה נחמד. זה...‬
‫"זו תנוחת שכיבה חדשה וטובה."‬
‫ואז נשענתי קצת על היד וחשבתי,‬
‫"הידיים האלו כל כך רכות.‬
‫"הידיים האלו הן הכריות של הטבע, באמת."‬
‫אז עשינו שכיבות סמיכה והתאבקנו זה בזה.‬
‫הייתי בקטגוריית משקל של 68 ק"ג.‬
‫על פי היכולת שלי, הצמידו אותי‬ ‫למתאבק מהקבוצה שלנו ששקל 46 ק"ג.‬
‫אני לא יודע אם ראיתם‬ ‫הרבה אנשים במשקל 46 ק"ג.‬
‫הם קטני ממדים.‬
‫זה קצת כמו להיאבק בתינוק שלך. ו...‬
‫התינוק הקסום הזה ריתק אותי‬ ‫כמה פעמים בכל אימון.‬
‫זה כמו לראות משקולת נייר...‬
‫מרותקת‬
‫על ידי נייר. ו...‬
‫הייתי נוראי, הייתי ממש גרוע.‬
‫לא הייתי טוב מספיק כדי להתחרות.‬
‫אבל נסעתי עם הקבוצה ולבשתי את המדים.‬
‫אם נשאר זמן לאחר הקרבות,‬
‫שלחו חלשים כמונו להיאבק בחלשים שלהם.‬
‫כשהם עשו את זה, פיתחתי אסטרטגיה סודית‬
‫להיות מרותק כמה שיותר מהר‬
‫כדי שהחלק הזה בחיי...‬
‫יגמר. ו...‬
‫האסטרטגיה הזו נכשלה כשפגשתי ביריב‬
‫שהייתה לו אסטרטגיה זהה. אז...‬
‫אז היינו שם זמן רב ו...‬
‫עשינו זה לזה סימנים, "אתה יכול לרתק אותי."‬ ‫אתם מבינים? כאילו...‬
‫"הנה הברך שלי. הנה הראש שלי."‬
‫"אני גרוע בשכיבות סמיכה.‬ ‫ידיי הן הכריות של הטבע."‬
‫"אני יודע."‬
‫זה היה מבוי סתום.‬ ‫אבל יש שלוש עמדות-פתיחה בהיאבקות בתיכון,‬
‫שמקדמות את הקרב. יש "אני משגל אותך".‬
‫ויש "אתה משגל אותי" וגם...‬
‫יש "מי משגל את מי" וזה בערך...‬
‫סגנון יווני-רומי ניטרלי.‬ ‫כי אני מאמין שהיוונים שאלו את השאלה,‬
‫"מי משגל את מי?"‬
‫והרומאים ענו...‬
‫"כולם." ו...‬
‫אני לא היסטוריון, אבל...‬
‫אני נכנס ל"אני משגל אותך" עם היריב החלש ו...‬
‫השופט שורק ואיכשהו,‬ ‫עד היום אני לא יודע איך,‬
‫אני מרתק אותו, ואני לא מאמין.‬
‫גם הוא לא מאמין. ו...‬
‫חבריי לקבוצה היו המומים.‬ ‫הם קמו מהספסל וצעקו, "מייק!‬
‫"תמחץ!"‬
‫בהיאבקות זה אומר "למחוץ".‬
‫אז אני מוחץ.‬
‫לפתע המזרן התמלא בדם. לא, אני יודע.‬
‫איך אתם חושבים שהרגשתי? חשבתי...‬
‫"הרגתי אותו." אתם מבינים?‬
‫"אמלט מהחוק במשך כל חיי.‬
‫"בירביגליה, המתאבק העבריין.‬
‫"ריתוק אחד, הרוג אחד.‬
‫"לא הצליח לעשות שכיבת סמיכה,‬ ‫רצח נער צעיר במו ידיו.‬
‫"הוא קרא להן 'הכריות של הטבע'".‬
‫קלטתי שזה הדם שלי, שזרם מהאף שלי למזרן.‬
‫לא בגלל פגיעה פיזית, אלא...‬
‫מרוב לחץ מהאפשרות שאנצח במשהו.‬
‫גופי אמר, "מה נעשה?"‬
‫"פשוט נדמם. נחשוב על זה מחר."‬
‫השופט שורק ואומר, "דם על המזרן."‬
‫וזה היה ברור.‬
‫נער הדם מגיע בריצה עם סמרטוט.‬
‫מנגב את זה ויוצא בריצה.‬
‫חברי לקבוצה סתמו את אפי.‬
‫הם אמרו, "מייק, תחזור לשם.‬
‫"תעשה את מה שעשית."‬
‫הטיפשים ההם חשבו שידעתי...‬
‫מה עשיתי. רצתי בחזרה...‬
‫נכנסתי ל"אני משגל אותך".‬
‫השופט שורק ואני מרותק מיד.‬
‫מעולם לא הייתי כה קרוב לניצחון בהיאבקות.‬
‫ככה הגעתי לכאן.‬
‫לתאטרון "ויויאן בומאונט".‬ ‫ככה כולנו הגענו לכאן.‬
‫במובן מסוים.‬
‫אז הסברתי את כל זה לקרדיולוגית.‬
‫עיקרי הדברים, מה שחשוב.‬
‫אמרתי, "זה לא ריאלי שאצליח‬ ‫לעשות אירובי חמש פעמים בשבוע."‬
‫היא אמרה, "ושחייה? אתה אוהב לשחות?"‬
‫כשהייתי בן חמש‬
‫אימי לקחה אותי לבריכה בימק"א‬ ‫בווסטר, מסצ'וסטס,‬
‫ושנאתי שם הכול. זה היה רטוב...‬
‫מיוזע, עם ריח של... נכון כשהייתם ילדים,‬ ‫חבר נתן לכם להריח מתחת לגבס שלו?‬
‫נכון. זה כאילו שהריח הזה...‬
‫הפך לבניין. אתם מבינים?‬
‫ומישהו ריסס אותו ב...‬
‫מים מפוצצים בכלור. לא נראה לי‬ ‫שהייתה כמות נכונה של כלור בבריכה.‬
‫אני לא בטוח שהם קיבלו הוראות.‬
‫אני חושב שאיזו מנהלת נלהבת אמרה,‬
‫"סיר אחד מים, שני סירים כלור."‬
‫הם אמרו, "ג'ניס, לא!"‬
‫היא אמרה, "אני רק עושה את העבודה שלי!"‬
‫אני לא יודע איזה פשע מתועב‬ ‫הם מסתירים בבריכה הזו, אבל נראה לי ש...‬
‫משהו קרה שם,‬ ‫כמו חיסול של מפיונרים באמצע הלילה.‬
‫חבורת בריונים אמרו, "שנחפור תעלה...‬
‫"או שנביא את הגופה לבריכה בימק"א?"‬
‫"יש לי מנוי משפחתי.‬
‫"נשתמש בכרטיס אורח לגופה.‬
‫"נשליך אותה לבריכה‬ ‫והיא תתפורר בתוך שש שעות."‬
‫זה הרבה כלור, זו הכוונה שלי. זה...‬
‫זה המון כלור.‬
‫כי זה המון שתן. כלומר, זה...‬
‫לא נעים לי לבשר חדשות רעות, אבל...‬
‫בדקתי את הנושא‬ ‫וזה נראה רע באינטרנט. כלומר...‬
‫קראתי על מחקר מדעי שבו אנשים ניתחו‬
‫בריכה ציבורית של 757,000 ליטר.‬
‫הם הגיעו למסקנה שהיא מכילה 75 ליטרים...‬
‫של... כן, אני יודע. אני...‬
‫חשבתי שכדאי שתדעו את זה.‬
‫שבעים וחמישה ליטר של שתן טהור.‬
‫וזה יותר מדי, לדעתי. כלומר...‬
‫נכון? כלומר, אחוזים...‬
‫מבחינת אחוזים, זה לא הרבה.‬ ‫אבל אם מדמיינים את זה...‬
‫זה מכל דלק מלא. כלומר, זה...‬
‫זה פורד אף-150 מלא בשתן.‬
‫זה ייקח אותך עד פיטסבורג. ו...‬
‫אני חושב שהנוצרים הטובים‬ ‫שמנהלים את איגוד צעירי הנוצרים‬
‫מודעים לכך שיש בעיית שתן.‬
‫לכן יש שלטים בכל מקום בימק"א‬ ‫שמתחננים בפניך,‬
‫שלא להשתין...‬
‫בבריכה. רק "בבקשה".‬
‫"בבקשה, לא להשתין בבריכה."‬
‫זה כמו לומר, "אין מקום טוב יותר להשתין בו...‬
‫"מאשר בבריכה."‬
‫יש לי אובססיה לשלטים בימק"א,‬
‫כי אני חושב שהם מספרים‬ ‫על דברים שקרו בימק"א.‬
‫יש שלט "חלק כאשר רטוב".‬
‫ואתה יודע שאיזה ילד דפק שם נפילה רצינית.‬
‫מציל מותש לקח טוש וכתב, "חלק...‬
‫"כאשר..."‬
‫לא רואים "כאשר" בהרבה שלטים.‬
‫לעתים נדירות משתמשים במשפט משועבד‬ ‫באופן שמעריך גרביטציה.‬
‫"חלק כאשר רטוב".‬
‫אפשר לכתוב רק "חלק".‬
‫זה רטוב רוב הזמן. כלומר...‬
‫היה שלט כשהייתי ילד,‬ ‫"נא להתקלח לפני הכניסה לבריכה."‬
‫נראה לי שזה נכתב עבור מישהו מסוים,‬ ‫אתם מבינים את הכוונה?‬
‫נראה לי שבטיוטה כתבו, "גרג..."‬
‫אבל השלט שהפרו אותו באופן הכי מביש‬ ‫כשהייתי ילד בימק"א,‬
‫היה במלתחות, ובו נכתב,‬
‫"אנא הישארו בכיסוי הולם בכל עת."‬
‫זה מעולם לא קרה. אני זוכר שכשהייתי בן חמש,‬
‫אימי הכניסה אותי למלתחות הנשים‬
‫ומעולם לא ראיתי וגינה. ואז אני...‬
‫ראיתי 100 וגינות. ואז...‬
‫כשהייתי בן שש,‬ ‫היא שלחה אותי למלתחות הגברים.‬
‫אני חושב שהדבר היחידי שמזעזע יותר‬
‫מ-100 וגינות, הם 100 בולבולים...‬
‫בגובה העיניים, ו...‬
‫ואלו בולבולים של מבוגרים.‬ ‫זה פרט מכריע באופן מפתיע, כי אני...‬
‫היה לי בולבול של בן שש‬
‫ואני מסתכל על בולבולים של מבוגרים וחושב,‬ ‫"אוי, לא...‬
‫"אלו יהיו חיים ארוכים." ואז אני...‬
‫מחפש סביבי בולבולים של ילדים.‬
‫אל תצטטו את זה ללא הקשר, כי...‬
‫אפשר לחסל קריירה‬ ‫בהקלדה מרושלת של כמה מילים, אבל...‬
‫אני זוכר את המלתחות האלו כל כך טוב.‬
‫כי כשהייתי בערך בן שבע,‬ ‫היה איש זקן שהגיע לשם.‬
‫כנראה האיש הכי זקן שראיתי,‬
‫הוא היה בן 120 או 130 שנים.‬
‫והוא ישב על הספסל במלתחות‬
‫בעירום מלא. כלומר...‬
‫לא היה לו כיסוי הולם.‬
‫יכול להיות שהוא השתין בבריכה כל היום.‬
‫ו...‬
‫והקשיש הזה עיסה את אשכיו עם אבקת טלק.‬
‫תישארו איתי. אני רוצה להבהיר...‬
‫אני רוצה להבהיר שיש הצדקה לסיפור.‬
‫אני מנסה לתאר זיכרון מדויק מהילדות שלי‬
‫שלדעתי עשוי להיות מבדח,‬
‫אם זה יכנס גם לזיכרון שלכם.‬
‫העניין העיקרי עם הזקן הזה...‬
‫הוא ממש לקח את הזמן.‬
‫כמו משיחת שרף על מחבט בייסבול,‬
‫כל כך הרבה סבלנות.‬
‫כל כך הרבה אבקה.‬
‫אני לא יודע אם זה בגלל‬ ‫שילוב מסנוור של כלור ושתן,‬
‫או ג'ונגל של איברי מין בגובה העיניים, או...‬
‫איש בן 175 שמנסה נואשות להקל על החיכוך‬
‫בין שק האשכים לפנים ירכיו,‬ ‫אבל אני זוכר שחשבתי,‬
‫"לעולם לא אשוב...‬
‫"לבריכה בימק"א."‬
‫אז הסברתי את זה לקרדיולוגית שלי.‬
‫בשלב הזה כבר ירד הלילה,‬
‫צלינו מרשמלו מעל ארונית מסמכים בוערת.‬
‫אמרתי, "אני לא רוצה להיכנס לכל הפרטים,‬
‫"אבל אני לא נהנה משחייה."‬
‫היא אמרה, "כדאי שתשקול את זה.‬
‫"זה ספורט נהדר לאנשים בגילך,‬ ‫שמסייע להגדלת נפח הריאות."‬
‫אמרתי, "כן, לא נראה לי שזה משהו שאעשה."‬
‫היא אמרה, "אתה גר ליד בריכה של ימק"א?"‬
‫אמרתי, "כן, אני גר ליד ימק"א בברוקלין,‬ ‫אבל לא נראה לי שאלך לשם."‬
‫היא אמרה, "נראה לי שעדיף‬ ‫שתלך לבריכה בימק"א."‬
‫אמרתי, "נראה לי שלא אעשה את מה שעדיף."‬
‫ואז אני נוסע הביתה ברכבת לברוקלין‬ ‫ומרגיש קוצר נשימה,‬
‫שלפעמים נגרם מחרדה.‬
‫זה קורה לי מאז שהייתי ילד. לפעמים כשאני...‬
‫כשאני נלחץ, אני לא מצליח להסדיר את הנשימה.‬
‫זה כל כך נורא, ואני מרגיש שאתעלף.‬
‫סבלתי מזה כשהייתי קטן.‬
‫אני זוכר שישבתי באוטו של אבי כשהייתי ילד.‬
‫היה לי קוצר נשימה והוא הביט בי ואמר,‬
‫"למה אתה נושם ככה?"‬
‫וזה תמיד עוזר, כך גיליתי...‬
‫כשאתה חווה קושי פיזי,‬
‫שמישהו יגער בך עד שזה עובר.‬
‫זה בוודאי לא יבוא לידי ביטוי בגיל מבוגר.‬
‫אבל זה קורה לי ברכבת הביתה מהרופאה,‬
‫כשאני חושב על אבי וסבי.‬
‫סבא שלי עבד במנהרות‬ ‫של הרכבת התחתית בניו יורק.‬
‫הוא היה חשמלאי, ו...‬
‫בשנות ה-30 היו מפוצצים דינמיט במנהרות‬ ‫ושולחים את החשמלאים פנימה,‬
‫הם היו הראשונים שהאירו את המנהרות האפלות.‬
‫זו עבודה מסוכנת מאוד. לאחר מכן...‬
‫הוא עבד במכולת בבושוויק.‬
‫מסתבר שיום אחד נכנס לקוח קבוע ואמר,‬ ‫"מה נשמע, ג'ו?"‬
‫והוא פשוט התמוטט על הדלפק ומת.‬
‫וזה עצוב.‬
‫אבל זו גם תגובה מצחיקה, אם חושבים על זה.‬
‫במובנים מסוימים,‬ ‫הוא היה הקומיקאי המקורי במשפחה.‬
‫זו מחויבות יוצאת דופן.‬
‫אבל אני חושב עליו הרבה,‬ ‫כי מעולם לא פגשתי אותו.‬
‫אני גר בניו יורק ומעולם לא פגשתי את סבי,‬ ‫וזה חבל לי מאוד.‬
‫כשהייתי בן 19‬
‫הייתי במעונות במכללה וקיבלתי טלפון מאימי.‬
‫היא אמרה, "אבא התמוטט על רצפת הסלון."‬
‫והיא התקשרה למוקד החירום,‬
‫לקחו אותו לבית החולים "מסצ'וסטס ג'נרל" ו...‬
‫ניתקתי את השיחה וסיפרתי לשותף שלי, דני.‬
‫לפעמים אתה חושב שאתה בסדר,‬ ‫עד שאתה מעביר את המידע שקיבלת למישהו אחר.‬
‫ובאמצע המשפט קולי נחנק מדמעות.‬
‫שאלתי מכונית של חבר‬ ‫ונסעתי 650 ק"מ לבוסטון.‬
‫אני רואה את אבי בביה"ח, הצילו את חייו.‬
‫עשו לו אנגיופלסטיה דחופה,‬
‫השתילו לו סטנט באחד העורקים הכליליים.‬
‫אבל כולו חבול, כלומר...‬
‫מחובר למכונות ולצינורות.‬
‫אנו לא בוחרים מה נזכור מחיינו,‬
‫אבל יש שני דברים שאני זוכר מאותו יום.‬ ‫קודם כל, לראשונה ראיתי את אבי כאדם.‬
‫דבר שני, כשסיימתי את הביקור,‬ ‫לא אמרתי "אני אוהב אותך" לאבי.‬
‫רציתי.‬
‫אנו לא משפחה של "אני אוהב אותך".‬
‫אנחנו אומרים...‬
‫"שמור על עצמך."‬
‫מותר לצחוק על זה.‬
‫כי זה לא אותו הדבר...‬
‫בכלל. זה אפילו לא כזה דומה.‬
‫זה תחליף מוזר,‬
‫כי קודם כול, אין בו את המילה "אהבה".‬
‫ודבר שני...‬
‫זו מעין פקודה פסיבית-אגרסיבית. כאילו...‬
‫"עליך לעשות משהו עבורי, שמור על עצמך."‬ ‫אתם מבינים? ו...‬
‫ניסיתי לשנות את זה בעדינות במהלך השנים.‬
‫פעם, ביום האם,‬ ‫התקשרתי לאימי ואמרתי, "אימא...‬
‫"אני ממש מעריך אותך."‬
‫היא שתקה לכמה רגעים ואז אמרה,‬
‫"אז ביי."‬
‫אני יורד בתחנה בברוקלין והולך לדירה שלי,‬
‫שם אני גר עם אשתי ג'ני ובתנו, אונה,‬ ‫שהייתה אז בת שלוש.‬
‫זה גיל מדהים,‬ ‫אבל אם יש לכם ילדה כל כך קטנה,‬
‫אתם יודעים שהדירה הופכת למה שיקרה‬ ‫אם תעשו מסיבת טבע במאפייה.‬
‫אתם יודעים, רק...‬
‫נצנצים ומקלות זוהרים ובועות סבון.‬
‫וכולם אומרים, "יש לך מים?" ו...‬
‫כל מיני יצירות ממלאכת יד.‬
‫אנחנו מציירים על הקירות‬ ‫כי זו דירה שכורה, ו...‬
‫יש דינוזאורים ואנשים,‬
‫זה כמו מוזאון בריאתנות.‬
‫ו...‬
‫באותו יום ג'ני ואונה הכינו צמידי חרוזים.‬
‫אונה הכינה לי צמיד ואמרה,‬ ‫"אבא, כתוב כאן 'שטותי.'‬
‫"זה כדי להזכיר לך להיות שטותי."‬ ‫ואמרתי, "תודה לאל".‬
‫אני חושב שכולנו צריכים תזכורת לפעמים.‬
‫ג'ני לוקחת אותי הצידה ואומרת, "מו..."‬ ‫היא קוראת לי "מו".‬
‫אני קורא לה "קלו", אין לזה סיבה.‬
‫היא אומרת, "מו, איך היה...‬
‫"אצל הרופא?" ואני אומר,‬ ‫"עפ"י בדיקת הריאות יש לי התקף לב, ואז...‬
‫"הרופא אמר שהוא לא חושב שיש לי, אז...‬
‫"בסדר, כנראה. אין לי מושג." ו...‬
‫היא מודאגת, ולכן אני מודאג.‬
‫אנחנו כמו להקת אימפרוביזציה חרדתית. כאילו...‬
‫אני פותח בדאגה,‬
‫היא מפתחת את הדאגה עם כמה חששות.‬
‫אני סוגר את הסצנה עם כמה תסביכים ואז...‬
‫לפעמים אנחנו עושים סקס וזה כיף, אבל...‬
‫אבל באותו לילה הקראתי לאונה‬ ‫ספר על פינגווינים, ו...‬
‫כשאני עם אונה, החרדה שלי נרגעת.‬
‫כי היא שטותית, כמו הצמיד שהיא נתנה לי.‬ ‫והיא אומרת, "אבא...‬
‫"יש לך שיניים צהובות." ואמרתי, "כן.‬
‫"אני מנסה שלא לחשוב על זה יותר מדי." ו...‬
‫היא לוקחת בובת חתול, מיאו-מיאו, והוא אומר...‬
‫"אלו השיניים הכי צהובות‬
‫"שראיתי אי פעם."‬
‫עכשיו אני מנסה שלא לצחוק.‬ ‫כי אני אוהב שאונה מצחיקה,‬
‫אבל אני לא רוצה שהיא תהיה‬ ‫קומיקאית עלבונות...‬
‫וגם מדברת מהבטן, אז...‬
‫אני מנסה להיות יותר שטותי מאונה.‬
‫אני ממציא בדיחת פינגווין ואומר,‬
‫"מה הפינגווינית אומרת להוריה כשהיא רעבה?"‬
‫והיא אומרת, "מה?" ואני אומר,‬
‫"מה נקפיא לארוחת הערב?" ו...‬
‫אתם לא חייבים לצחוק מזה.‬
‫זה לא בשבילכם.‬
‫אני כותב...‬
‫אני כותב בדיחות לכם ובדיחות לבתי.‬
‫מה שאתם צריכים לדעת בשביל הסיפור,‬
‫זה שהיא נקרעה מצחוק. כאילו...‬
‫אונה עשתה...‬
‫"מה נקפיא לארוחת הערב!"‬
‫כי ילדים אוהבים משחקי מילים,‬
‫ולכל הפעוטות יש מעין מבטא של בוסטון.‬ ‫אתם יודעים, הם...‬
‫הם אומרים, "אני עייף". ו...‬
‫פעוטות מבוסטון אומרים, "אני עייף בטירוף."‬
‫אז קראנו את ספר הפינגווינים,‬
‫ואמרתי, "אימא תבוא לסרק את שיערך עוד מעט."‬
‫והיא אמרה, "היא לא אימא שלך.‬
‫"היא אימא שלי."‬
‫אמרתי, "ככה הפסיכולוג שלי תמיד אומר". ו...‬
‫אתם אוהבים את הבדיחה הזאת,‬ ‫היא לא אהבה אותה. אז כל אחד...‬
‫כל אחד מקבל בדיחה משלו. זה כיף, ו...‬
‫יש אמת בבדיחה הזו.‬
‫אומרים שאנו משליכים על בני הזוג‬ ‫את התכונה הקשה ביותר של הורינו.‬
‫זה לא ממש נכון,‬
‫התחתנתי עם אבא שלי כי הוא אוהב אותי. ו...‬
‫לפעמים אני תוהה מדוע, כי אני ילד רע.‬
‫אז אנחנו קוראים את ספר הפינגווינים‬ ‫וג'ני באה לסרק את שיערה של אונה,‬
‫והיא אומרת, "אתה מריח את זה?"‬
‫ואני אומר, "איזה דבר?"‬
‫וג'ני אומרת, "טחב". ואני אומר,‬
‫"אני לא מזהה ריח של טחב."‬
‫כי גדלתי במסצ'וסטס, שהיא מדינה...‬
‫שעשויה מטחב.‬
‫אבל היא מודאגת ואומרת,‬ ‫"אונה לא תישן במיטתה,‬
‫"עד שנפתור את בעיית הטחב."‬
‫אני אומר, "טוב, עד שנפתור את זה,‬ ‫אני אישן במיטה של אונה,‬
‫"והיא תישן במיטה שלנו."‬ ‫כדי לעשות לי הרגשה טובה,‬
‫ג'ני ואונה התחילו לקרוא לי "איש הטחב".‬
‫אז באותו לילה‬
‫איש הטחב‬
‫שוכב לבדו במיטת הטחב של בתו, ואני...‬
‫כותב ביומן שלי. אני אוהב לכתוב ביומן‬ ‫מדי כמה לילות, כי גיליתי...‬
‫אם אתה כותב מה מעציב או מכעיס אותך,‬
‫אתה רואה את חייך כסיפור.‬
‫וכשאתה רואה את חייך כסיפור,‬ ‫לפעמים אתה יכול להתרחק...‬
‫ולעודד את הדמות הראשית‬ ‫לקבל החלטות טובות יותר.‬
‫באותו לילה כתבתי ביומן,‬ ‫"אבי עבר התקף לב כשהיה בן 56.‬
‫"אביו עבר התקף לב כשהוא היה בן 56‬ ‫והיום הבנתי ש...‬
‫"כשאהיה בן 56‬
‫"אונה תהיה בת 19."‬
‫- כשאהיה בן 56, אונה תהיה בת 19 -‬
‫למחרת בבוקר אני מתעורר‬
‫ואני הולך לימק"א בברוקלין.‬
‫לא הייתי זקוק להכוונה.‬
‫עקבתי אחר ריח הכלור וניגשתי...‬
‫אל דלפק השחייה וביקשתי לדבר‬ ‫עם מנהלת ענף המים ו...‬
‫הכירו לי אישה בשם ונסה.‬
‫ואמרתי, "ונסה, אשמח לעשות‬ ‫שיעור שחייה, אם אפשר."‬
‫היא אמרה, "אצטרך לרדת לבריכה‬ ‫ולהעריך את הרמה שלך."‬
‫אמרתי, "אין צורך.‬
‫"את יכולה לכתוב אפס, או מינוס 20.‬
‫"טובע. מת. מה שהכי נמוך."‬
‫היא אמרה, "אצטרך לראות בעצמי."‬
‫שאלתי, "זה קטע של פטיש?‬
‫"כי אוכל להדגים על יבש כאן בדלפק."‬
‫אני נכנס למלתחות ולובש בגד ים.‬ ‫מעולם לא לבשתי ספידו.‬
‫אני לובש מעין ספיד-לא, זה...‬
‫נפוח ותמיד לח,‬ ‫אפילו כשזה יוצא מהמייבש, ואני...‬
‫הולך עם הספיד-לא לבריכה.‬
‫ונסה מיד אומרת לי, "איפה כובע השחייה שלך?"‬
‫אני אומר, "אין לי כובע שחייה".‬ ‫היא אומרת, "זו חובה,‬
‫אלא אם אתה קירח לגמרי."‬
‫אני אומר, "לא יפה להדגיש‬ ‫את המילה 'לגמרי'".‬
‫אני ממש לא קירח,‬
‫יש לי ארבע קווצות שיער ברורות‬ ‫שיוצרות וולטרון של שיער,‬
‫שמונח בחן על ראשי.‬
‫זה השיער שלי מאז גיל 15. כשהייתי בתיכון,‬
‫השיער שלי אמר, "מלחיץ כאן.‬
‫"נעשה כמה דילולים."‬
‫ונסה אומרת, "אתן לך את הכובע הנוסף שלי."‬
‫היא מוציאה כובע שחייה זעיר מהתיק שלה‬ ‫ונותנת לי אותו.‬
‫הוא קטן באופן משמעותי מהראש שלי.‬
‫ראשי גדול בקטע מטעה.‬
‫כשהייתי ילד, הבריונים קראו לי‬
‫"מייק ראש גדהוליה".‬
‫אז דחסתי את כובע השחייה הזעיר על חלק מ...‬
‫הראש הגדהוליה שלי, ו...‬
‫ונסה מצביעה על הבריכה ואומרת,‬ ‫"תיכנס למסלול הלמידה‬
‫"ותראה לי מה אתה שווה."‬
‫כבר הבהרתי שאני לא שווה כלום.‬
‫כלומר, אין לי רפרטואר, אבל...‬
‫אני נכנס ונותן את כל מה שיש לי, אני...‬
‫אני די בטוח ששחיתי‬
‫לכיוון הקרקעית, ו...‬
‫אני נראה כמו מה שיקרה‬ ‫אם תשליכו בלנדר לבריכה.‬
‫אתם יודעים, אני מערבל את המים...‬
‫ועושה מהם שייק כלור, ו...‬
‫מסלול הלמידה הוא גם מסלול ההליכה,‬
‫אז בזמן שאני מערבל...‬
‫קשישים בצעידה תוקפנית עוקפים אותי.‬
‫אני חושב שאחד מהם‬ ‫ניסה להטביע את הראש שלי, ו...‬
‫ויש עומס. רק בניו יורק סיטי,‬
‫יש פקק בבריכה.‬
‫אמרתי, "ונסה!‬
‫"זה תמיד כל כך צפוף?"‬
‫היא אומרת, "לא, עכשיו אביב.‬ ‫כולם מתכוננים לקיץ."‬
‫אני אומר, "אה...‬
‫"הם רוצים גוף‬
‫"כזה."‬
‫זו הייתה בדיחה.‬
‫זו לא בדיחה שראויה לבמה.‬
‫לא הייתי מספר לכם אותה,‬
‫במופע גדול כאן, בתאטרון "ויויאן בומאונט".‬
‫זה היה מעין חידוד בצורת תשובה שנונה‬
‫שנועד ליצור חיבור אישי ביני‬
‫לבין מדריכת השחייה שלי.‬
‫אבל היא לא שמעה את זה.‬
‫היא אמרה, "מה?" אמרתי, "כלום."‬
‫היא אמרה, "מייק, אני לא שומעת אותך.‬ ‫אתה חייב לצעוק."‬
‫אמרתי, "ונסה!‬
‫"הם רוצים גוף‬
‫"כזה!"‬
‫בדיחה ללא הקשר ראוי, או...‬
‫מקצב מעודן או הגשה קומית‬
‫היא לרוב הצהרה של טירוף טהור, כי...‬
‫כל 200 חברי קהילת הבריכה‬
‫סובבו בבת אחת את ראשיהם כדי לראות...‬
‫את הגוף‬
‫שמחובר לקול הבטוח והראוותני, ו...‬
‫אין לי גוף של שחיין.‬ ‫יש לי גוף של כמעט טובע,‬
‫כי אני תמיד נראה טובע.‬
‫אפילו כשאני לא ליד מים.‬ ‫אפילו בלי חולצה ויבש,‬
‫אנשים אומרים, "אתה בסדר?" זה...‬
‫זה גוף של גוויה בנהר, אז...‬
‫אז אני מערבל מים במשך 90 שניות‬
‫עד שאני משוכנע שאני על סף מותי‬ ‫ואז אני נעמד,‬
‫המים בעומק 1.2 מטרים, ו...‬
‫אני יוצא מהבריכה.‬
‫אני מתנגב עם 15 או 20 מגבות של ימק"א‬ ‫בגודל מטליות מטבח, אני...‬
‫מניח מגבת מתחת לכל רגל,‬ ‫כי ונסה מסבירה שיש פטריות בשלוליות.‬
‫ואני חושב, "זאת מלכודת מוות,‬ ‫אני חייב להסתלק מכאן."‬
‫אני מנסה לשלב פעילות אירובית,‬ ‫מדלג מעל נבגים.‬
‫אני ניגש לדלפק השחייה ואומר לוונסה,‬ ‫"לאחר שהערכת את הרמה שלי,‬
‫"יש אפשרות לקבוע שיעור שחייה?"‬
‫היא אומרת, "אני לא חושבת‬ ‫שיש לי מקום פנוי בלו"ז."‬
‫כלומר, עשיתי אודישן לשיעורי שחייה...‬
‫ולא התקבלתי לתפקיד.‬
‫ונסה מרחמת עליי ואומרת, "תראה, מייק.‬
‫"אם תבוא... אולי בימי רביעי בשמונה בבוקר,‬
‫"אוכל להכניס אותך ל-20 דקות.‬
‫"אבל אם אתה רוצה לקחת לזה ברצינות,‬ ‫אני ממליצה שתשחה לבדך...‬
‫"חמש פעמים בשבוע." אמרתי...‬
‫"אף אחד לא שוחה חמש פעמים בשבוע."‬
‫היא אמרה, "רבים שוחים חמש פעמים בשבוע."‬
‫אמרתי, "אפילו מייקל פלפס‬ ‫לא שוחה חמש פעמים בשבוע."‬
‫היא אמרה, "מייקל פלפס‬ ‫בהחלט שוחה חמש פעמים בשבוע."‬
‫אנחנו מדברים על זה במשך כ-45 דקות.‬
‫אנחנו מסכימים שלא להסכים.‬
‫התחלתי לשחות פעם בשבוע.‬
‫נכנסתי לזה. יש לי כובע שחייה משלי.‬
‫יש לי משקפיים עם אחריות לכל החיים‬ ‫שהם לא יתאימו לפרצוף שלך אף פעם.‬
‫יש לי כפכפים לפטריות בשלוליות‬ ‫ומנעול ללוקר שלי,‬
‫ותיק עם כיס לבגדי ים רטובים ולמזון טרי.‬
‫בימי רביעי בשמונה בבוקר שחיתי‬ ‫ואז הלכתי לדוכן מיצים בפינה,‬
‫קניתי מיץ בגודל דלי של סוס והתחלתי לחשוב...‬
‫"זה מי שאני עכשיו. אני שוחה. אני שותה מיץ.‬
‫"אני דור המיץ.‬ ‫אני עסיסי, אקנה את המכנסיים ההם...‬
‫"עם כיתוב 'עסיסי' בתחת, זה מי שאני עכשיו.‬
‫"נראה לי שאנשים מתחילים לקלוט את זה."‬
‫מה שאני הכי אוהב בשחייה,‬ ‫זה שלא משנה כמה אתה גרוע בשחייה...‬
‫כשאתה מתחת למים‬
‫אתה בועט בקיר ויוצא לדרך...‬
‫ברגעים הראשונים‬
‫אתה מרגיש כמו חוקר תת ימי.‬
‫או מישהו שיודע לשחות.‬
‫והגוף שלך צף כלפי מעלה,‬
‫כי לגוף האדם יש ציפה ניטרלית.‬
‫אני אוהב שבבריכה אין טלפונים,‬ ‫אין אימיילים, אין לוחות שנה.‬
‫במובן מסוים, אין זמן.‬
‫אני אוהב שלפעמים החיים כל כך כבדים‬
‫אבל כשאתה במים, הכול קל.‬
‫לפעמים החיים רועשים,‬
‫אבל מתחת למים הכול שקט.‬
‫לפעמים אתה שומע את עצמך חושב.‬
‫אני זוכר שיום אחד חשבתי, "איזה מזל...‬
‫"שאני בחיים."‬
‫אז במשך שישה חודשים‬ ‫שחיתי פעם בשבוע, ויום אחד...‬
‫הייתה סערת גשמים בברוקלין.‬
‫זה הגיע למצב שירד גשם במטבח שלנו.‬
‫אני לא יודע אם הייתם במטבח‬
‫אבל מזג האוויר בדרך כלל נוח. כמעט...‬
‫כמעט אף פעם לא יורד גשם במטבחים, אז...‬
‫היינו מפוחדים והתקשרנו לחברתנו‬ ‫שעובדת בבניין ואמרנו,‬
‫"האם מסוכן לגור בבניין הזה?"‬
‫זה בניין דירות בן 100 שנה בברוקלין.‬
‫היא עולה לגג הבניין,‬
‫היא אומרת, "יש חורים בגג,‬ ‫ויש חורים בצד הבניין."‬
‫היא נכנסת לחדר השינה של אונה ואומרת,‬ ‫"נדמה לי שזה עובש."‬
‫עשינו בדיקה ומסתבר שזה עובש שחור,‬
‫וזה הסוג המסוכן.‬
‫זה קשור לאסתמה ולכל מיני בעיות. אמרו לנו,‬
‫"אנחנו ממליצים שתעזבו מיד,‬ ‫עד שהעניין ייפתר."‬
‫אז אנחנו עוברים לדירת Airbnb, ואגב...‬
‫אין ארוחת בוקר.‬
‫למרות האות B...‬
‫ראשי-התיבות האלו מטעים בטירוף.‬
‫זה כמו להגיע ל"אלכוהוליסטים אנונימיים"‬ ‫והם אומרים,‬
‫"אנחנו בשידור חי." ואתה אומר...‬
‫"אני שמעתי...‬
‫"שזה מפגש פרטי."‬
‫והם אומרים, "תפתח את מקרר היין ונרכל קצת."‬
‫מצאתי דירת Airbnb. יש לי אישיות אובססיבית.‬
‫אם אתם לא מכירים מישהו אובססיבי,‬ ‫דעו שזו תכונה מאוד סקסית. כאילו...‬
‫בעלך ייעלם במחילת ארנב של Airbnb‬ ‫למשך שבע שעות.‬
‫וכשהוא יעלה לשאוף אוויר‬ ‫הוא יאכל קופסת קרקרים ותחשבי,‬
‫"בא לי לשכב איתו." זו...‬
‫זו המשמעות של "אובססיבי". ו...‬
‫אבל הדירה שמצאתי הייתה גרועה, כאילו...‬
‫היא לא נראתה כמו בתמונות.‬
‫נדמה שהשתמשו בעדשה מסוימת‬
‫שבה מצלמים דירה אחרת, ו...‬
‫ולא היה תרמוסטט.‬
‫היה חימום, אבל לא הייתה דרך לקבוע‬
‫כמה חום זה רעיון טוב לדעתך‬
‫אם אתה רוצה להישאר בחיים. אז...‬
‫בשלוש לפנות בוקר יש 32 מעלות.‬
‫אני יודע, 32 מעלות. אז...‬
‫ג'ני, אונה ואני ערים לגמרי.‬
‫ואני נואש. אני משוטט בבניין,‬
‫מנסה למצוא דרך לשנות את הטמפרטורה.‬
‫בארבע לפנות בוקר אני מוצא‬ ‫תרמוסטט משותף באחורי הלובי,‬
‫אבל הוא נעול מאחורי זכוכית אקרילית.‬
‫ומעולם לא עשיתי כזה דבר,‬
‫אני מנפץ את הזכוכית כמו "הענק הירוק"...‬
‫ואז אני משנה את התרמוסטט לאפס, ו...‬
‫אני מציל את חיי המשפחה שלי. אבל...‬
‫הפואנטה של הסיפור היא שלמחרת בבוקר,‬
‫ישנתי עד מאוחר ולא הגעתי לשיעור השחייה,‬ ‫בפעם הראשונה.‬
‫ובשבוע שלאחר מכן‬ ‫שוב לא הלכתי לשיעור השחייה‬
‫כי היה כל כך כיף לא ללכת בפעם הראשונה.‬
‫ואז הפסקתי לשחות.‬
‫ואני חושב על זה הרבה במובן הכללי,‬
‫למה אנחנו מפסיקים לעשות‬ ‫את הדבר שאנחנו יודעים שעלינו לעשות?‬
‫מבחינתי, אני מעדיף את הדבר‬ ‫שישאיר אותי בחיים בטווח הקצר,‬
‫על פני הדבר שישאיר אותי בחיים בטווח הארוך.‬
‫כי אם לא אהיה בחיים בטווח הקצר,‬ ‫בטח שלא אהיה בחיים בטווח הארוך.‬
‫אז הפסקתי לשחות.‬
‫אבל עדיין היה לי תיאבון של מישהו ששוחה.‬
‫כלומר, אכלתי די הרבה. ושתיתי מיץ.‬
‫והלכתי לבדיקה רפואית שנתית,‬
‫וד"ר וולש ביקש שאעלה על המשקל.‬
‫משום מה, זה כמו חשבונית ישנה.‬
‫אתה לא 453 ק"ג, אתה לא אפס ק"ג.‬
‫אתה לא 439 ק"ג, אתה לא תשעה ק"ג.‬
‫אתה לא 300 ק"ג, אתה לא 26 ק"ג.‬
‫אתה לא 186 ק"ג, אתה לא 53 ק"ג.‬
‫אמרתי, "מה השעה?"‬
‫הוא אמר, "השעה לא שתיים. השעה לא שש.‬
‫"השעה לא 2:15, השעה לא 4:45."‬
‫ד"ר וולש היה מודאג מאוד מהמשקל שלי.‬
‫הוא אמר, "עלית הרבה בשנה האחרונה."‬ ‫אמרתי, "זה מפתיע,‬
‫"כי שחיתי.‬
‫"וגם שתיתי מיץ." ו...‬
‫הוא לקח לי דם,‬
‫ואז לקחתי את שלו, כמו במסיבת פיג'מות. ו...‬
‫הוא מתקשר אליי כעבור שבוע.‬ ‫הייתי בחדר מלון בקולומבוס, אוהיו.‬
‫הוא אמר, "קיבלתי את תוצאות בדיקת הדם,‬ ‫הכולסטרול הרע שלך רע."‬
‫אמרתי, "זה הגיוני."‬ ‫והוא אמר, "הכולסטרול הטוב שלך רע."‬
‫אמרתי, "אף אחד לא מושלם." ו...‬
‫הוא אמר, "יש לך סוכרת מסוג 2."‬
‫וכשהוא אמר את זה‬ ‫היה לי את קוצר הנשימה שעליו סיפרתי,‬
‫אבל לעתים נדירות הוא היה קיצוני.‬
‫בגיל 20 נסעתי הביתה מהמכללה‬ ‫בחופשת חג המולד‬
‫ועצרתי בתחנת מנוחה כדי להשתין.‬
‫היה לי דם בשתן.‬ ‫מעולם לא ראיתי דם כזה, כשהוא פגע במים...‬
‫הוא התפוצץ כמו זיקוקים.‬
‫נורא דאגתי, מיהרתי הביתה והערתי את הוריי.‬
‫אבי רופא ואימי אחות,‬
‫אז הם יודעים שזיקוקי דם זה לא סימן טוב.‬
‫אבא שלי לוקח אותי על הבוקר‬ ‫לפגישה עם חברו האורולוג.‬
‫האורולוג ביקש שאוריד מכנסיים‬
‫והוא מסתכל שם.‬
‫אני מציע תיאוריות משלי,‬
‫כי גיליתי שרופאים נהנים מזה ש...‬
‫אתה רואה את הבדיקה הרפואית כשיתוף פעולה.‬
‫אמרתי לאורולוג, ולא אוכל לחזור בי,‬
‫אמרתי, "האם יתכן שהדם‬
‫"זה בגלל שאני מאונן...‬
‫"יותר מדי?"‬
‫זה משהו שאמרתי.‬
‫בקול רם.‬
‫לחבר של אבא שלי!‬
‫אז...‬
‫בהתבסס על התגובה שלו,‬
‫אני מנחש שאם קיים משחק שתייה של אורולוגים...‬
‫יתכן שזה הביטוי המנצח, כי...‬
‫הוא ממש לא התרשם מהשאלה.‬
‫הוא אמר, "זה לא העניין." ואז...‬
‫הוא שתה כוס ויסקי מאחורי השולחן ו...‬
‫והוא אמר, "אבל אני מודאג בגלל הדם.‬ ‫בוא לבית החולים מחר בבוקר,‬
‫"ארדים אותך ואעשה ציסטוקופיה."‬ ‫לא ידעתי מה זה אומר.‬
‫זה כשמכניסים מצלמה לפין,‬ ‫כדי לראות את שלפוחית השתן.‬
‫אתם חושבים, "מייק, מצלמה לא תצליח להיכנס...‬
‫"לתוך פין." חדשות טובות ורעות לגבי זה.‬
‫החדשות הרעות הן שזה אפשרי,‬
‫החדשות הרעות הן אותו הדבר.‬
‫למחרת בבוקר אני קם בחמש וחצי,‬
‫אמא שלי מסיעה אותי לבית החולים ואני...‬
‫אני רועד. אני בחלוק בד על מיטת ניתוחים,‬
‫האחות שמה לי אינפוזיה ואני נרדם.‬
‫אני חייב לומר,‬ ‫אפילו כשאני רועד ומסומם בבית החולים...‬
‫אני עדיין נהנה מנמנום נחמד.‬
‫אז כשאני מורדם‬
‫האורולוג מוצא משהו עם האנדוסקופ‬
‫ומחליט שאשאר מורדם כדי שיוציאו את זה.‬
‫כשאני מתעורר האורולוג מסביר‬ ‫שמצאו משהו בשלפוחית שלי,‬
‫יתכן שזה סרטן, הם לא יודעים.‬
‫הם יעשו ביופסיה וידעו בתוך כמה ימים.‬
‫אז מ-22 בדצמבר 1999‬
‫עד ה-27 בדצמבר, 1999, ציפיתי לגרוע מכול.‬
‫חשבתי שאמות.‬
‫ונכנסתי לחדר השינה שלי בבית הוריי,‬
‫והיה לי קוצר נשימה.‬
‫אבל באופן שמעולם לא חוויתי. כאילו...‬
‫לא דיברתי עם אף אחד.‬
‫לא דיברתי עם הוריי ולא התקשרתי לחבריי.‬ ‫אני מישהו שמדבר...‬
‫די הרבה. כלומר, כינסתי אתכם כאן.‬
‫אבל כשחשבתי שאמות...‬
‫זה פשוט השתיק אותי.‬
‫הביופסיה חזרה לאחר כמה ימים‬
‫ומסתבר שזה היה סרטן.‬
‫היה לי גידול ממאיר בשלפוחית,‬ ‫אבל הייתי בר מזל.‬
‫כי גילו אותו מוקדם‬ ‫והחליטו שלא לעשות כימותרפיה או הקרנות,‬
‫כי יתכן שזו אנומליה.‬
‫ואולי זה נכון, כי אני עושה ציסטוקופיה‬ ‫באופן קבוע עד היום, וזה לא חזר.‬
‫אבל כשד"ר וולש אומר שיש לי סוכרת,‬
‫זה מחזיר אותי לרגע ההוא.‬
‫לא בגלל שסרטן וסוכרת הם אותו הדבר,‬
‫אבל שתיהן מחלות נלוות‬ ‫והקטע של מחלות נלוות,‬
‫לפעמים הן מתחברות.‬
‫כדי ליצור ביחד...‬
‫תחלואה אחת. זה...‬
‫סרטן לסוכרת!‬
‫סוכרת למחלת לב, יש!‬
‫וכולם נותנים כיפים.‬
‫ואז אני מת. ו...‬
‫כשד"ר וולש אומר לי שיש לי סוכרת,‬
‫אני הולך מחדר המלון שלי‬
‫לדלפק הקבלה של המלון‬
‫כדי לאסוף פיצה שהזמנתי במשלוח. ו...‬
‫אני לא גאה בזה. יש לי הרגלים רעים, כאילו...‬
‫קודם כל, זו העבודה שלי. כלומר...‬
‫אני עושה את זה בד"כ בערים שבהן אני לא גר.‬
‫אני עולה לכאן, מפתח תיאבון,‬
‫הולך לכאן...‬
‫לפעמים אני הולך לכאן.‬
‫אני מחליק במורד הדבר הזה.‬
‫אני מתאבק בכאילו.‬
‫אני חוזר למלון בסביבות 23:00‬
‫וחושב על אוכל בריא.‬
‫"האם הוא הולך לישון מוקדם?"‬
‫אוכל בריא אומר, "אני הולך לישון.‬
‫"מצפה לי בוקר עמוס באספקת חומרים מזינים."‬
‫אוכל לא בריא אומר, "בא לי לבלות.‬
‫"ראיתי מיקרוגל בפינה,‬ ‫אקפוץ פנימה ואראה מה יקרה."‬
‫ופיצה נשארת ערה כל הלילה.‬ ‫פיצה אוהבת לחגוג, ואני אוהב פיצה. כאילו...‬
‫הבעיה שלי עם פיצה, היא שכשאני רואה פיצה...‬
‫אני רואה אותה רק כמנה אחת. ו...‬
‫לרוב היא מיועדת לקבוצה,‬
‫ואני נמשך אליה פיזית, זה כמעט מיני.‬
‫לא הייתי עושה סקס עם פיצה,‬
‫אבל אם אוכל פיצה לבדי...‬
‫לא אספר לאשתי. זה הגיוני? אני...‬
‫אני כל כך אוהב פיצה,‬ ‫שאני מתלהב כשאני רואה את המילה "פצצה".‬
‫כי המילה "פיצה" עצמה די מלהיבה,‬
‫יש בתוכה פרוסות פיצה.‬
‫כל אות Z היא שתי פרוסות,‬
‫האות A היא פרוסה,‬ ‫אלו חמש פרוסות במילה אחת.‬
‫זו טכניקה ספרותית נדירה שהמצאתי‬
‫בשם "אונומטופיצה." עכשיו...‬
‫ד"ר וולש נתן כמה המלצות. הוא אמר,‬ ‫"אני רוצה לתת לך סטטינים לכולסטרול,‬
‫"ותרופה לסוכרת."‬
‫אמרתי, "אני מעדיף להתמודד עם זה בלי תרופות‬
‫"כי גם אני רופא, ו..."‬
‫אמרתי, "אני מעדיף פשוט...‬
‫"לרדת במשקל בעצמי ולנסות להחלים מסוכרת."‬
‫והוא אמר, "אני פשוט לא אופטימי."‬
‫הוא אמר, "זה חייב להיות קיצוני.‬ ‫תפסיק לאכול סוכר, צ'יפס."‬
‫ואז התחלתי לחשוב על צ'יפס סוכר, שמסתבר...‬
‫זה לא מאכל אמיתי,‬ ‫אבל חשבתי, אולי זה יהיה מאכל.‬
‫זה שילוב נפלא של מרכיבים.‬
‫שיר הנושא ברור.‬
‫"צ'יפס סוכר, צ'יפס סוכר,‬ ‫צ'יפס סוכר בעיניי..."‬
‫ד"ר וולש אמר, "אתה מקשיב לי?" ואמרתי...‬
‫"ברור שאני מקשיב לך,‬
‫אבל אני גם מקשיב לשיר שכתבתי בראש שלי‬
‫"על ירקות."‬
‫חשבתי שמוקדם מדי להפיל עליו‬ ‫את הרעיון של צ'יפס סוכר.‬
‫למחרת בבוקר אני טס הביתה.‬
‫ג'ני ואני לוקחים את אונה‬ ‫לשיעור השחייה הראשון שלה, ולאחר השיעור,‬
‫נותנים למבוגרים להיכנס למים הרדודים‬ ‫עם הילדים. ואונה אומרת, "אבא...‬
‫"בוא נדבר מתחת למים."‬
‫אמרתי, "טוב."‬
‫אנחנו צוללים במים ואני שומע רק...‬
‫"בלה, בלה, בלה."‬
‫היא אומרת, "מה אמרתי?"‬
‫אני אומר, "לא יודע."‬
‫היא אומרת, "אני אוהבת אותך, אבא."‬
‫אני אומר, "גם אני אוהב אותך, אונה".‬
‫באותו לילה אנו שוכבים במיטה‬ ‫וקוראים ספר על הימים בשבוע.‬
‫לפעמים כשאונה לא מכירה מילה חדשה,‬ ‫היא אומרת מילה אחרת. היא אומרת, "הימים...‬
‫"שלנו."‬
‫וחשבתי, "זה יותר טוב."‬
‫אחרי שהיא נרדמת, אני...‬
‫היה לי קוצר נשימה‬ ‫מהמחשבה על האבחנה של הסוכרת, ואני...‬
‫פתחתי את היומן שלי, לקחתי עט וכתבתי...‬
‫"אני חושב שאני עלול למות בקרוב."‬
‫- אני חושב שאמות בקרוב -‬
‫למחרת בבוקר אימי מתקשרת אליי.‬
‫אבי עבר התקף לב נוסף והוא בסדר,‬
‫מסתבר שהוא התרגל לזה.‬
‫הוא עבד בבית החולים והרגיש שזה קורה,‬
‫והוא נכנס לחדר המיון ואמר, "היי..."‬
‫אני לא יודע מה הוא בדיוק אמר,‬
‫אבל זה כמו כבאי שנכנס לתחנה,‬ ‫"אני עולה באש.‬
‫"כולנו יודעים מה לעשות." ו...‬
‫אמרתי, "אימא, שאבוא הביתה?"‬ ‫והיא אמרה, "לא, הוא בסדר,‬
‫"ותגיע בשבוע הבא לחג המולד."‬
‫לאחר שבוע אני לוקח‬ ‫את ג'ני ואונה הביתה לחג המולד.‬
‫וזה תמיד מורכב, האירועים המשפחתיים,‬
‫כי ג'ני מופנמת ואני מוחצן.‬
‫אדם מוחצן מקבל אנרגיה בחברת אנשים,‬
‫ואדם מופנם לא מחבב אותך.‬
‫או...‬
‫היא עשויה לחבב אותך,‬ ‫אבל היא צריכה שאסביר למה אנחנו הולכים. ו...‬
‫זה היה בחג המולד וג'ני יהודיה,‬ ‫אז אני תמיד מסביר שיש איזה בחור, ו...‬
‫הוא נולד באסם. בד"כ לא מתייחסים לזה,‬
‫הפעם זה התפרסם, מלכים הגיעו, חכמי קדם.‬
‫למרות שהם היו יהודים,‬ ‫אולי הם היו חכמי ויסמן. אז...‬
‫אז יש מלכים, חכמי ויסמן, כולם שם.‬
‫הם מקטרים ונרגשים.‬
‫אני לא יודע למה, זה לא אלוהים. ו...‬
‫ואני...‬
‫אני בהחלט לא מבין בזה.‬
‫למרות שהתעניינתי יותר בישו כשהתבגרתי,‬
‫ולכן הבאתי אתכם לכאן הערב.‬
‫יש עלון מתחת לכל כיסא. לא, זה...‬
‫האמת היא שהמשפחה שלי‬ ‫לא עושה טקס דתי בחג המולד.‬
‫הייתי אומר שאם כבר,‬ ‫המוטיב המרכזי הוא עוף בפרמז'ן. כן?‬
‫אנחנו אוכלים אותו בכמויות.‬
‫ובאותה שנה זה היה נושא טעון.‬
‫אבא שלי חטף התקף לב, ו...‬
‫התפריט לא השתנה.‬
‫עוף בפרמזן, זיטי ולחם שום,‬
‫כולם בעצם אותו מאכל בצורות שונות. ו...‬
‫אבא שלי אומר, "מייקל...‬
‫"תעביר בבקשה את העוף בפרמז'ן." ו...‬
‫כמובן, אבי קיבל התקף לב,‬
‫אבל הוא כבר קיבל גם מנה של עוף בפרמז'ן.‬
‫אז אני מחזיק אותו, אבל לא מעביר אותו,‬
‫כי אני מרגיש שאני מחזיק קערה של רובים.‬
‫והמתח גובר. לבסוף אני אומר, "וינס."‬
‫אנחנו קוראים לאבי "וינס". אני אומר, "וינס...‬
‫"מספיק עם העוף בפרמז'ן."‬
‫אני די בטוח שזו סצנה מחוקה מ"הסנדק".‬
‫ו...‬
‫לווינס...‬
‫לווינס הייתה תגובה מושלמת.‬ ‫הוא אמר, "מייקל...‬
‫"אני רוצה שנדבר על הסוכרת מסוג 2 שלך". ו...‬
‫אמרתי, "לא, אני עובד על זה.‬ ‫אני מנסה לשנות את התזונה שלי, כמוך." ו...‬
‫ואז אחי ג'ו אומר,‬ ‫"אתה יודע, מייק, כדאי שתכתוב צוואה."‬
‫וחשבתי, "איך הגענו לכאן?" כלומר...‬
‫אתה צריך להיות ממש קרוב למישהו‬
‫אם אתה אומר לו שיש לך מחלה,‬ ‫והתגובה שלו היא...‬
‫"אשמח לקבל חלק מהדברים שלך."‬
‫אז באותו לילה אנחנו נפרדים מהוריי,‬
‫ויש בי פחד...‬
‫שכשאני נפרד מאבי‬
‫זו באמת פרדה. אמרתי, "אימא, אבא.‬
‫"תשמרו על עצמכם."‬
‫אני לא יודע למה כל כך קשה לי‬ ‫לומר להוריי שאני אוהב אותם, אבל...‬
‫זה קשה. לפעמים אני מרגיש‬ ‫שאנחנו קרובים לזה, למשל...‬
‫לפני כמה שנים התקשרתי לאימי‬ ‫לאחר שחבר שלנו מת.‬
‫אמרתי, "אימא, צר לי על ג'ון הרדינג."‬
‫היא אמרה, "היה לנו מזל, כי לפני שבוע‬
‫"הוא ידע שזו שיחת הטלפון האחרונה שלנו‬
‫"אז הספקנו לומר שאנחנו אוהבים אותו."‬
‫חשבתי שאולי פיצחתי את הקוד, אולי...‬
‫אתה צריך רק את התאריך המשוער של מותך.‬
‫אתה צריך מועד אחרון, הלכה למעשה.‬
‫אז...‬
‫אני חושב על זה בנסיעה הביתה באותו לילה,‬
‫אונה ישנה במושב האחורי.‬
‫ואני אומר לאשתי, "קלו...‬
‫שנכתוב צוואה?"‬
‫והיא לא מגיבה. ג'ני ואני שונים.‬ ‫כשאנשים שואלים אותי שאלות,‬
‫אני מרגיש אחריות חברתית...‬
‫לענות, ואין לה את זה. כלומר...‬
‫היא עשתה לי גוסטינג במציאות, אז...‬
‫אז החלטתי לפעול.‬
‫התקשרתי לעורך דין שכותב צוואות,‬ ‫פשוט נקרא לו ויל.‬
‫ו...‬
‫ג'ני ואני יושבים עם ויל במטבח שלנו‬ ‫וזה נהיה רציני מיד. הוא אומר,‬
‫"מה יקרה אם מייק יידרס על ידי אוטובוס?"‬
‫אמרתי, "לא יודע, כנראה שג'ן תקבל את הכסף?"‬
‫הוא אומר, "ואם אתה וג'ן תידרסו...‬
‫"על ידי אותו אוטובוס?"‬
‫אמרתי, "בתנו אונה תקבל את הכסף?"‬
‫הוא אמר, "מי אחראי על אונה?"‬
‫אמרתי, "נהג האוטובוס?"‬
‫ואז הייתה דממה במשך כ-40 דקות.‬
‫וכמובן שאוטובוס עלול לפגוע בך,‬ ‫זה לא תרחיש מוגזם. לפני כמה שנים...‬
‫נסעתי באובר כאן בניו יורק‬ ‫והנהג פונה שמאלה לגשר מנהטן,‬
‫ופוגע בהולכת רגל.‬
‫אני יודע. היא הייתה בסדר,‬ ‫אבל היא נפלה חזק.‬
‫ואז היא קמה בחזרה.‬
‫ואמרה, "אני בסדר!"‬
‫אתם יודעים, כי ניו יורקים מחושלים. ו...‬
‫לעתים קרובות שיכורים. אבל...‬
‫אבל זה היה מזעזע. הדבר הראשון שחשבתי, היה...‬
‫"כוכב אחד". אתם מבינים? כאילו, אני...‬
‫יש אינסוף דרכים שבהן אנו עלולים למות.‬
‫קראתי על אישה שמתה מאגוז קוקוס...‬
‫שנפל על ראשה, וזו הדוגמה האולטימטיבית ל...‬
‫"היא לא ראתה את זה מגיע". ו...‬
‫והשאלה שלי היא, עם כל הכבוד,‬ ‫אם אתם מכירים מישהו שנהרג מאגוז קוקוס...‬
‫שנאכל את הקוקוס? אתם מבינים? כי הוא בשל.‬
‫קראתי על בחור שמת...‬
‫במהלך תחרות אכילת מקקים. אני יודע,‬
‫"איפה בפלורידה זה היה"? זה היה...‬
‫דירפילד ביץ'. לא משנה. העניין הוא...‬
‫אנחנו יושבים עם ויל במטבח שלנו‬
‫וממלאים את "שאלון המוות". בהתחלה זה קל.‬
‫"שם, אחלה."‬
‫"אימייל. קדימה!"‬
‫"תאריך נישואים."‬
‫"נברר את זה", אתם יודעים, ו...‬
‫ויל אומר‬
‫"אני הולך.‬
‫"אבל אשאיר את שאלון המוות על שולחן המטבח.‬
‫תמלאו אותו בתוך כמה ימים,‬ ‫תחזירו לי אותו ונסיים עם זה.‬
‫שאלון המוות יושב על שולחן המטבח במשך שבוע.‬
‫ואז חודש.‬
‫ואז שלוש שנים.‬
‫עד כדי כך ג'ני ואני‬ ‫לא רוצים לדבר על המוות.‬
‫אבל אנחנו חייבים.‬ ‫באותה עת אונה הייתה אז בת שש.‬
‫כשהייתי בן שש, הסבים שלי מתו.‬
‫"צ'אלנג'ר" התפוצצה. כלומר, זה קרה.‬
‫גדלתי בשנות ה-80,‬ ‫זה היה בשידור חי בטלוויזיה בבי"ס.‬
‫המורה הכניסה טלוויזיה לכיתה ואמרה,‬
‫"היום שבעה אסטרונאוטים אמיצים טסים לחלל."‬
‫"בעצם...‬
‫"נצפה ב'צלילי המוזיקה.'"‬ ‫והיינו בני שש. אנחנו כזה...‬
‫"לאן הם נעלמו?" ו...‬
‫למדתי בבי"ס קתולי, אז המורה אמרה,‬
‫"הם במקום טוב יותר." ואמרתי,‬
‫"יותר טוב מהחלל? אני לא יודע."‬
‫כשהייתי ילד‬
‫כשמישהו מת, זה מה שמבוגרים אמרו.‬ ‫"הוא במקום טוב יותר."‬
‫ותמיד התנחמתי בזה,‬ ‫עד שהרגשתי שהאנשים שאמרו לי את זה...‬
‫לא בטוחים בזה כמו שחשבתי.‬
‫כשהייתי בן 21, אחד החברים שלנו מת.‬
‫מר נייפלס. הוא היה כמו אבי השני,‬
‫הוא היה בכל חג מולד בפרמז'ן.‬
‫הוא היה...‬
‫כשההורים שלי נסעו לחופשה פעם בשנה,‬
‫ג'ו ואני גרנו אצל מר נייפלס.‬
‫אהבתי את זה,‬ ‫זה היה השבוע האהוב עליי בשנה, כי...‬
‫הוא היה כיפי ומצחיק.‬
‫הוא היה האדם הראשון בחיי‬ ‫שסיפר לי בדיחות של מבוגרים.‬
‫והוא היה די עשיר,‬
‫פעמון הדלת שלו לא עשה...‬
‫זה עשה...‬
‫ואמרנו... "הבחור הזה עשיר.‬
‫"ככה בדיוק צריך להוציא כסף.‬
‫"אתה קונה לעצמך פעמון דלת מפנק."‬
‫מר נייפלס...‬
‫מת לפתע בגיל 58.‬
‫זה היה נורא.‬
‫אני זוכר שהייתי בכנסייה‬ ‫והסתכלתי על הגופה שלו, והיא חנוטה.‬
‫מעולם לא ראיתי גופה חנוטה מקרוב.‬
‫חשבתי, "זו התוכנית הכי טובה?‬
‫"רק טיפול פנים אחד אחרון..."‬
‫אפשר לדבר על החניטה?‬
‫הבן אדם לא נראה טוב, נכון? כאילו...‬
‫הוא נראה נפוח ו...‬
‫אם מתעסקים בגופה, למה לא מפחלצים אותה?‬
‫"צר לי על מר נייפלס, אבל הוא‬ ‫תופס את הפוטבול הזה." מבינים? משהו...‬
‫עם קצת אנרגיה. לתת לו ניצחון בדרך החוצה.‬
‫לאחר ההלוויה הלכנו לבית של חבר‬ ‫וכולם התחילו לשתות.‬
‫אני זוכר את זה היטב,‬ ‫כי ההורים שלי לא ממש שותים.‬
‫אבל לאחר שעתיים,‬ ‫ההורים שלי פשוט ממשיכים לשתות.‬
‫שעה לאחר מכן, ההורים שלי שיכורים.‬
‫מעולם לא ראיתי אותם ככה.‬
‫הם יורקים תוך כדי דיבור, הם בולעים מילים.‬
‫ואז הבנתי לראשונה,‬ ‫אולי אף אחד לא מסוגל להתמודד עם המוות.‬
‫אז ג'ני ואני לא סיימנו לכתוב צוואה.‬
‫אבל נפגשתי עם תזונאית,‬
‫שזה לא אותו הדבר.‬
‫אבל... אני חושב שזה צעד חיובי.‬
‫אם לא נפגשתם עם תזונאית, לא הפסדתם הרבה.‬
‫הן יודעות את אותם הדברים כמונו. זה...‬
‫תדמיינו את החברה הכי מעצבנת שלכם‬
‫ואז תדמיינו שהיא מתחילה לגבות מכם כסף.‬
‫היא אמרה, "יודע מה בריא?‬
‫"ירקות". אמרתי, "שמעתי על זה...‬
‫"מכולם. דיברת עם כולם?"‬
‫אבל היא מאוד מעודדת. שמה כריסטינה.‬
‫היא מיד נכנסה לפרטים.‬
‫היא אמרה, "כמה רכה הצואה שלך?" ואמרתי...‬
‫"אין לי בסיס להשוואה.‬
‫"רכה משל כלב, קשה משל יונה? מה...‬
‫"מה המדד שאת מחפשת?‬
‫"לא ידעתי שאנחנו אמורים לעקוב.‬ ‫פספסתי פגישה? אני..."‬
‫אני מודאג ממי שיש לו תשובה טובה, כמו...‬
‫"עדינה". כאילו...‬
‫היא אמרה, "יש לך מחלות רקע?"‬
‫אמרתי, "היה לי סרטן בשלפוחית השתן,‬ ‫יש לי סוכרת מסוג 2,‬
‫"אני אוכל צ'יפס סוכר."‬
‫היא אמרה, "איך השינה שלך?" ואמרתי, "ובכן..."‬
‫זה...‬
‫זה עניין שלם.‬
‫אם אתם צוחקים,‬ ‫אתם יודעים את התשובה הכללית לזה.‬
‫דיברתי על זה במופעים אחרים.‬
‫ואם אתם לא צוחקים, הגרסה הקצרה...‬
‫היא שיש לי הפרעה קשה של הליכה מתוך שינה.‬
‫זה החמיר וכשהייתי בן 25...‬
‫קפצתי מחלון בקומה השנייה‬ ‫של אכסניית "לה קינטה"‬
‫בוואלה-וואלה, וושינגטון.‬ ‫כשאני אומר דרך, אני מתכוון, דרך...‬
‫הזכוכית.‬
‫הגעתי לחדר מיון, הוציאו זכוכיות מרגליי,‬
‫אובחנה אצלי מחלה נדירה, "הפרעת שנת REM".‬
‫כשאני הולך לישון אני לוקח תרופה,‬
‫ואני ישן בשק שינה עד הצוואר.‬
‫ואני עוטה כפפות‬
‫כדי שלא אוכל לפתוח את שק השינה.‬
‫הגרסה הארוכה‬
‫היא...‬
‫טוב, לא יודע.‬
‫יש לי קטע של קפיצה מחלונות, אבל...‬
‫לכריסטינה הייתה שאלה טובה,‬
‫היא אמרה, "מתי אתה ישן הכי טוב?"‬ ‫ואמרתי, "כשאני קורא."‬
‫כי כשאני קורא, המוח שלי אומר...‬
‫"אני בחוץ." הבנתם? כאילו...‬
‫"הייתי תחת הרושם שיש עיבוד לסרט,‬
‫"לא היה לי מושג למה אני נכנס."‬
‫אבל התרגלתי לקרוא מדי לילה.‬
‫אז הייתי קורא ספר ואז...‬
‫הייתי נרדם‬
‫והמנורה שלי עדיין הייתה דולקת.‬
‫יש לי אפליקציה בטלפון וזה...‬
‫זה נקרא "ווימו", זה משהו פשוט,‬ ‫מכוונים טיימר ל-15 או 20 דקות‬
‫כדי לכבות את המנורה או את מה שמחובר לקיר.‬
‫אני מכוון את ה"ווימו",‬ ‫נכנס לשק שינה ולוקח תרופה.‬
‫אני שוקע בספר וכמובן שאני נרדם,‬
‫וכשאני ישן המנורה עושה...‬
‫לילה אחד...‬
‫לא נרדמתי.‬
‫אני מכוון את ה"ווימו".‬
‫אני נכנס לשק שינה, לוקח תרופה.‬
‫אני שוקע בדמויות בסיפור, וכשהעלילה‬
‫מתקרבת לשיאה...‬
‫מעולם לא הייתי כה קרוב לחוויית מוות.‬
‫חשבתי ש"ווימו" יכולים לשווק את עצמם‬
‫בתור סימולטור של מוות.‬
‫אפשר לקרוא לזה "ווי מת".‬
‫או "ווי לא עוד".‬
‫אז עכשיו...‬
‫עכשיו אני הולך לתזונאית,‬ ‫אני עושה את "ווי לא עוד".‬
‫אני מנהל מעקב צואה.‬
‫התחלתי לחשוב על ציטוט שאהבתי במשך זמן רב.‬
‫לפני כ-20 שנה, המוזיקאי הדגול וורן זיבון‬
‫גסס מסרטן ריאות סופני.‬
‫הוא ידע זאת. זה היה סיפור עצוב מאוד,‬ ‫וצפיתי בריאיון שלו אצל דיוויד לטרמן.‬
‫לטרמן אמר, "כשאתה חווה את זה בצורה הזו,‬
‫"מה תוכל ללמד אותנו על החיים והמוות?"‬ ‫וורן זיבון אמר...‬
‫"תהנה מכל כריך."‬
‫בשנה שבה התחלתי ללכת לתזונאית,‬
‫התחלתי ליהנות מכל כריך.‬ ‫כשאכלתי, פשוט אכלתי.‬
‫עדיין אכלתי פיצה, אבל לא מגש שלם.‬
‫אכלתי רק פרוסה או שתיים,‬ ‫ואיכשהו נהניתי מזה יותר.‬
‫הרעיון שאפשר ללגום ממשקה האלים‬
‫מבלי לשתות את הקנקן כולו.‬
‫לאחר שנה כזו הלכתי לבדיקה רפואית שנתית.‬
‫ד"ר וולש לקח לי דם וחזרתי לאחר כמה ימים.‬
‫הוא אמר, "אתה יודע, מייק...‬
‫"הופתעתי לגלות שבאמת החלמת מסוכרת מסוג 2.‬
‫"אבל אני רוצה שתנשוף לצינור הזה." ו...‬
‫אז עשיתי את זה...‬
‫הוא אמר, "תעשה שוב." עשיתי...‬
‫הוא אמר, "אני רוצה להראות לך משהו",‬ ‫הפנה אליי את מסך המחשב ואמר...‬
‫"כשלאנשים בגילך‬
‫"יש נשימה בריאה והם נושפים לצינור...‬
‫"הקו נראה בערך ככה.‬
‫"וכשאנשים בגילך סובלים מחסימה בדרכי הנשימה‬
‫"זה נראה קצת יותר...‬
‫"ככה.‬
‫"וכשאתה עושה את זה...‬
‫"זה נראה ככה."‬
‫הוא אמר, "לא יודע מה להגיד לך.‬
‫"כי בטווח הקצר, אין לנו מה לעשות.‬
‫"כבר שלחנו אותך לקרדיולוגית.‬
‫"אבל בטווח הארוך,‬ ‫עם היסטוריה של סרטן בשלפוחית וסוכרת...‬
‫"זה פשוט לא אידיאלי."‬
‫מעולם לא שמעתי את הרופא שלי מודאג כל כך‬
‫אבל נטול תוכנית.‬
‫באותו לילה אני שוכב במיטה עם אונה‬ ‫לאחר שהיא נרדמה,‬
‫ואני חווה קוצר נשימה.‬
‫אבל הפעם אני חושב על כך שאחשוב‬ ‫על הנשימה שלי למשך כל חיי, כמו ש...‬
‫מגיל 20 אני חושב על צבע המים באסלה‬ ‫בכל פעם שאני משתין.‬
‫כמו שמגיל 25, לפני שאני נרדם יש בי פחד...‬
‫שאני עלול לפגוע בעצמי מתוך שינה.‬
‫אני מוציא את היומן שלי ופותח אותו.‬
‫אני לוקח עט.‬
‫אני לא יכול לכתוב כלום.‬
‫למחרת בבוקר אני קם.‬
‫אני הולך לימק"א בברוקלין‬
‫ואני מתחיל לשחות חמש פעמים בשבוע.‬
‫אתם חושבים,‬ ‫"אף אחד לא שוחה חמש פעמים בשבוע."‬
‫אני אומר לכם, אני שוחה חמש פעמים בשבוע.‬
‫אתם חושבים, "מייקל פלפס‬ ‫לא שוחה חמש פעמים בשבוע."‬
‫אני אומר לכם, מייקל פלפס ואני...‬
‫בנפרד ובאותה רמה, שוחים חמש פעמים בשבוע.‬
‫קניתי ספר...‬
‫על נשימות. זה נקרא "נשימה",‬ ‫התחלה די פשוטה. ו...‬
‫אני מתאמן על עצירת נשימה‬ ‫לפרקי זמן שהולכים ומתארכים,‬
‫זו שיטה של מדריכי יוגה‬
‫ושל בריונים בחטיבת הביניים.‬
‫השתפרתי יותר ויותר,‬
‫לפעמים התאמנתי מתחת למים בבריכה.‬
‫ויום אחד, אני שוחה מתחת למים‬
‫שני שליש מאורך המסלול‬
‫וכשאני עולה אני רואה שלט‬ ‫שמעולם לא שמתי לב אליו,‬
‫ובשלט כתוב, "אסור לעצור את הנשימה."‬
‫חשבתי, "זה כל כך מוזר." אמרתי, "ונסה.‬
‫"מה זה אומר? אסור לעצור את הנשימה?"‬
‫היא אמרה, "היו שני בחורים בקיץ שעבר‬
‫"כל אחד בתורו עצר את הנשימה, כמו בתחרות.‬
‫"ואחד מהם מת."‬
‫אעצור אתכם כאן.‬
‫אנחנו צוחקים על הרבה דברים הערב,‬
‫אבל כרגע, הדבר הראוי יהיה‬ ‫דקת דומייה לזכר האיש שמת‬
‫כשעצר את נשימתו.‬
‫טוב, נעצור את המופע לרגע.‬
‫אני לא רוצה לסמן אף אחד, אבל...‬
‫אפשר להדליק את האור לרגע, בבקשה?‬
‫אדוני.‬
‫אדוני, אנחנו עושים משהו כאן עכשיו.‬
‫אנחנו עושים דקת דומייה למען אדם שמת‬
‫כשעצר את נשימתו בבריכה בימק"א.‬
‫ואתה עושה משהו שונה לחלוטין.‬
‫אז אם תוכל לתת כבוד...‬
‫לאיש שמת‬
‫כשעצר את נשימתו...‬
‫אתה לא עוזר.‬
‫אז...‬
‫אתם יודעים מי לא צוחק עכשיו?‬
‫האיש שמת כשעצר את נשימתו...‬
‫בבריכה בימק"א.‬
‫בואו נתאפס.‬
‫כי יש לנו כוונות טובות ואם אנחנו...‬
‫רק נתאחד ונתרכז, נוכל לעשות את זה.‬
‫בואו ננשום עמוק.‬
‫לא יותר מדי. אם למדנו משהו...‬
‫מהאיש שמת, זה להפעיל שיקול דעת‬
‫לגבי אורך הנשימה‬
‫כשעוצרים את הנשימה.‬
‫תחזרו אחריי.‬
‫נעשה דקת דומייה.‬ ‫-תודה.‬
‫לזכר האיש שמת.‬
‫כשעצר את נשימתו‬
‫בבריכה בימק"א.‬
‫לאחר שנסיים‬
‫את דקת הדומייה‬
‫אנו נקבל‬
‫פרט משעשע אחד על מותו.‬
‫לאחר שהוא מת, גופתו התפוררה בתוך שש שעות.‬
‫הנקודה היא...‬
‫הנקודה היא שכשאני עולה‬ ‫לפני המים בבריכה בימק"א‬
‫ורואה שלט שאוסר על עצירת נשימה...‬
‫אני מתנגב, אני מסיר את כובע השחייה‬
‫אני נכנס למלתחות.‬
‫אני מוריד את בגד הים שלי.‬
‫אני יושב על הספסל‬
‫ואני נזכר באיש הזקן מילדותי.‬
‫ולראשונה בחיי חשבתי,‬
‫"אולי הוא ידע משהו שלא ידעתי."‬
‫הוא האיש הכי זקן שראיתי.‬
‫היו לו חיים ארוכים, הוא טיפל בגופו.‬
‫הוא שחה.‬
‫היה לו עור רגיש.‬
‫הייתי ילד בן שבע וצחקתי על איש זקן.‬
‫אבל אולי מפת הדרכים להתבגרות שלי‬
‫הייתה בעורקי האשכים של האיש הזה.‬
‫האיש הזקן...‬
‫הוא מת. וכולנו האיש הזקן,‬ ‫או נהיה, אם יהיה לנו מזל.‬
‫כולנו עלולים להיות האיש שמת‬ ‫כשעצר את נשימתו בבריכה,‬
‫או האישה שמתה מאגוז קוקוס שנפל על ראשה.‬
‫כולנו עלולים ללקות בסרטן סופני.‬
‫מובטח לנו רק הרגע הזה, ביחד,‬ ‫בתאטרון "ויויאן בומאונט".‬
‫אלו הימים שלנו. ומה שאני רוצה לומר להוריי...‬
‫- תודה מיוחדת לג'ני ולאונה -‬
‫תרגום כתוביות: ליאת בר-און‬